Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Alekszandr Ivanovics Kuprin

A PÁRBAJ
REGÉNY AZ OROSZ KATONAI ÉLETBŐL

fordította:
Balla Mihály

BUDAÖRS, 2026

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-362-4 EPUB
ISBN 978-963-678-363-1 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

a mű eredeti címe:
Поединок

első kiadás: 1905.
az elektronikus változat az 1917. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Olga Vlagyimirovna Rozanova (1886–1918)
Gyémántkirálynő című festménye
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1.

A hatodik század esti gyakorlata végéhez közeledett s a fiatalabb tisztek mind gyakrabban és mind nagyobb türelmetlenséggel nézték az órájukat. A helyőrségi szolgálatra oktatták a legénységet. Az emberek szétszórtan álltak az egész terepen: az országutat szegélyező nyárfák alatt, a tornaszereknél, a legénységi iskola ajtajában és a céltábláknál. Megannyi képzeletbeli őrhely volt az; például az egyik a puskaporos színt, a másik a zászlót, a harmadik az őrházat, a negyedik a zászlóaljpénztárt őrizte. Közben felváltóőrségek jöttek és kihelyezték őrszemeiket; altisztek ellenőrizték az őröket és próbára tették katonai ismereteiket; igyekeztek furfanggal kézre keríteni az őr fegyverét, vagy beugratni a katonát, hogy hagyja el őrhelyét; vagy valamiféle tárgyat, többnyire a saját sipkáját őriztették vele. A vén katonák, akik már kitanulták az efféle tréfákat, nagyon szigorúan felelték reá: „Lódulj innen! Nem adhatom ki a puskát a kezemből másképp, mint császári parancsra." De a fiatalabb korú legénység zavarba esett. Az még nem tudott különbséget tenni a tréfa és a regula, meg a valódi szolgálati követelmények közt, s hol az egyik, hol meg a másik szélsőségbe esett.

- Hlebnyikov! Te kacskakezű ördög, kiáltotta a kicsiny, gömbölyded, fürge Sapovalenko őrvezető és szavából a feljebbvaló keserve szólt: - hát nem én tanítottalak? Nem én tanítottalak, te fajankó? Kinek a parancsára hallgatsz te most? A rabul ejtett foglyod parancsára? Ördög bújjék a fekete lelkedbe!... Felelj, mért állsz te itt most őrt?

A harmadik bajtársságban komoly epizód történt. Muhamedsinov tatár regruta, ki alig értette és beszélte az orosz szót, végre is teljesen és tökéletesen megzavarodva igazi és vélt feljebbvalóinak furfangjain, dühösen kétkézre kapta a puskáját s minden kérlelésre és minden parancsra csak ezzel a megátalkodott kijelentéssel felelt:

- Leütlek!

- Megállj... tökfilkó... - kapacitálta Bobilov altiszt. - Hát ki vagyok én? Hiszen a feljebbvaló őrparancsnokod vagyok, tehát...

- Leütlek! - ordította a tatár ijedten és bőszülten, vérben forgó szemmel döfött a szuronyával mindenki felé, aki hozzá közeledett. A katonák odacsődültek, mert borzasztóan mulattak a kacagni való eseten és az oktatás unalmát felváltó pillanatnyi szórakozáson.

Odament Szliva kapitány, a századparancsnok, hogy eligazítsa a dolgot. Amíg ő lomhán, sántán, a lábát húzva, odacammogott, a tér másik végében csoportba verődtek a fiatal tisztek, egy kis tercierére és egy kis cigarettaszóra. Hárman voltak: Vetkin hadnagy, kopasz fejű, harminchárom éves férfiú, bajuszos, nagysvádájú, nótás, borissza, víg legény. Romasov alhadnagy, aki csak második éve szolgált az ezrednél és Lbov zászlós, fürge, nyalka fiú, a beszéde nyájas, ravaszul ostoba, a duzzadt, naiv ajkán örökös mosoly, az egész fiú tele katonatiszti mókával.

- Disznóság, - mondotta Vetkin, pillantást vetve a nikkel zsebórájára és bosszúsan pattintva be újra a fedelét - az ördögbe, minek tartóztatja az embert oly sokáig az a félvad indián?

- Megmondhatná neki magának, Pavel Pavlics, - jegyezte meg Lbov furfangos arckifejezéssel.

- Magát vigye oda az ördög és maga mondja meg neki. Fődolog, hogy úgyis hiába minden! A szemle előtt mindenféle ostoba komédiát űznek. És túlhajtanak mindent. Nyúzzák, hajtják és gyötrik az embereket s mikor a szemlére kerül a sor, úgy állnak ott, mint a szalmabáb. Ismert história, hogyan vitázott egymással két századparancsnok arról, hogy melyiknek az emberei közt vannak nagyobb kenyérevők. Mindegyikük kiválaszt a maga századából egy nagyétkű legényt. Nagyba fogadtak. Az egyik legény megevett hét fontot és - nem bírta tovább. A századparancsnok menten nekiront az őr-mesternek: micsoda fickót hoztál te nekem ide? Az őrmester hülyén néz reá: „Nem tudom, mi baja lehet. Ma reggel erősen próbát etettem vele - és nyolc fontot evett meg egy szuszra...” Szakasztott úgy, mint nálunk... Minden ész és értelem nélkül űzik-hajszolják az embereket s mikor a szemlére kerül a sor, úgy dülöng valamennyi, mint a kolbász a fazékban.

- Tegnap... - Lbov elprüsszentette magát nevettében - tegnap, mikor már minden századnál lefújták a gyakorlatot, megyek a szállásra. Nyolc óra volt már és egészen besötétedett. Hát csak nézem, a tizenegyedik századnál nagyban gyakorolják a vezényszavakat. Kórusban. „Váll-hoz, cél, tűz!“ Kérdezem Andrusevics hadnagytól: Mire jó ilyenkor ez a munka? Azt feleli reá: Vonítunk, mint a kutya a holdra.

- Veszettül unalmas dolgok, - mondotta Vetkin és nagyot ásított. - Holló, ki vágtat itt felénk? Úgy látszik, Bek!

- Úgy van. Bek-Agamalov - ismerte fel Lbov éles szeme. - Mily szépen üli a lovat!

- Nagyszerűen, - csatlakozott a véleményéhez Romasov - szerintem különben lovagol, mint akármelyik lovastiszt O-o-o! Hogyan táncoltatja a lovát! Bek mutogatja magát!...

Az országúton lassan poroszkálva közeledett egy tiszt, fehér kesztyűvel a kezén, segédtiszti övvel a derekán. Magas, karcsú, angolosra vágott farkú aranypejlovon ült. Az állat kimelegedett, türelmetlenül rángatta a zabolával féken tartott, erős nyakát és folyton keresztbe rakosgatta az ideges lábait.

- Hallja-e, Pavel Pavlics, csakugyan cserkesz származás volna? - kérdezte Romasov Vetkintől.

- Azt hiszem, hogy az. Igaz, hogy olykor az örmény is cserkesznek és leszgnek adja ki magát, de Bek bizonyára nem hazudik. Nézze csak, hogyan üli a lovat.

- Várjon, majd megszólítom, - mondotta Lbov.

Kezét szócső gyanánt a szájához emelte és tompított hangon, hogy a századparancsnok ne hallja meg, azt kiáltotta:

- Agamalov hadnagy! Bek!

A lovon ülő tiszt meghúzta a kantárszárat, egy pillanatig megállt és jobbra fordult. Aztán lovát is arra fordította, kissé előrehajolt nyergében, könnyű szökéssel átugratott egy árkon és rövid vágtával a tisztek felé rúgtatott.

Középtermetűnél kisebb, sovány, izmos, nagyon erős férfiú volt. Arca és hátrasimuló homloka, hajlott orra és elszánt, határozott ajka férfias szépségével hatott s még nem vetette le jellemző, barna árnyalatú s egyben fénytelen keleties sápadtságát.

- Adj’ Isten Bek, - mondotta Vetkin kinek feszítesz? Asszonyok járnak erre?

Bek-Agamalov kezet szorított a tisztekkel s hanyagul hajolt előre jó mélyen a nyergéből. Mosolygott s úgy tűnt föl, mintha összeszorított fogai csillogó fényt vetnének arcának egész alsó felére és gonddal ápolt fekete bajuszkájára.

- Két csinos zsidólány ment erre. De törődöm is velők! Hidegen hagynak!

- No, no, ismerjük már az efféléket! - biccentett Vetkin.

- Hallgassanak ide, uraim, - szólalt meg Lbov s megint előre kacagott - tudják-e, mit mondott Dochturov generális a gyalogsági tisztekről? Ez reád vonatkozik ám, Bek. A világ legkétségbeesettebb lovasai...

- Zászlós, ne hazudj! - mondotta Bek-Agamalov. A lovát megszorította a két térdével s úgy tett, mintha neki akarna rúgtatni a zászlósnak.

- ...Ördög vigye! Nem is lovon ülnek, - mondotta - hanem valamiféle kalimpáló ládán vagy kanapén... kehes, félszemű, puffadthasú gebén... Ha az ember parancsot ad nekik, eszeveszettül vágtatnak világgá. Mit nekik örvény, deszkapalánk! Átugratnak tüskön-bokron, eleresztik a kantárszárat, elvesztik a kengyelvasat, elviszi az ördög még a kardjukat is! Parádés lovasok!

- Mi újság, Bek? - kérdezte Vetkin.

- Újság? Semmi. Az ezredparancsnok éppen most találkozott a vásáron Lech alezredessel és oly kedvesen röffent reá, hogy az egész piacon meghallották. Lech nyakig volt, azt sem tudta már mondani, hogy: papa- mama, ott áll egyhelyben, jobbra-balra dülöng és hátraveti a kezét. Erre aztán Sulgovics rábömböl: „Mikor az ezredparancsnokával beszél, szíveskedjék előretenni a kezét!“ Megjegyzendő: legénység is volt jelen!

- Csúnyán lepocskondiázta! - mondotta Vetkin félig gúnyos, félig bátorító mosollyal. - Mondják, hogy a negyedik századnál tegnap azt kiabálta: „Mit dugjátok az orrom alá a szolgálati szabályzatot? Tinektek én vagyok a szabályzat, vegyétek tudomásul! Én vagyok itt az úr, az Isten!“

Lbov megint felkacagott hirtelen a saját gondolatain.

- Uraim, van itt még egy eset, mely az N. ezred segédtisztjén esett meg...

- Fogja be, Lbov, a kenyéri esőjét, - mondta Vetkin komolyan. - Nem jut magára annyi.

- Még egy újság, - folytatta Bek-Agamalov. Megint Lbov felé fordította a lovát s tréfásan nekirontott. Az állat rázta a fejét, horkantott és tajtékot szórt mindenfelé. - Még valami újság. A parancsnok azt követeli, hogy a tisztek minden században gyakorolják magukat a kardvágásban. Még pedig agyagbábon. A kilencedik századra ugyancsak ráijesztett már. Epifanov szobaáristomban ül, mert nem látszott meg kardján a gyakorlat nyoma... Micsoda nyúlszívű ember vagy, te zászlós! - förmedt reá hirtelen Bek-Agamalov Lbovra. - Csak szoktasd magad. Lesz még belőled is segédtiszt. És olyan leszel majd a lovon, mint a sült veréb a tálban.

- Ázsiai szörnyeteg!... Eredj innen a rusnya gebéddel, - tolta el magától Lbov a ló fejét. - Hallottad-e, Bek, hogyan járt az N. ezred segédtisztje a lovával? Megvett egy cirkuszoslovat. A szemlére viteti magát vele s a ló egyszerre csak spanyol lépéssel parádézik még a csapatparancsnok előtt is. Tudod úgy, hogy magasan felemelte az alsó lábszárát, aztán jobbra-balra lépett, csak előre nem. Végre is lerakja a lábát az első sorban állók közé. Persze, általános hűhó és riadalom, a dolog már semmiképpen sem kedves! De a ló nem bánja és rendületlenül folytatja a mutatványt. Erre a parancsnok szájához emeli a tenyerét - nézd, így - és azt kiabálja: „Hadnagy, ebben a tempóban a főőrségre, huszonegy nap. Indulj!“

- Ej, ostobaság, - mondotta Vetkin s összeráncolta a homlokát. - Hallod-e, Bek igazán meglepő hírt hoztál. Mi dolog ez? Hiszen az embernek már egy szabad perce sem marad! Tegnap ideállították már nekünk is azt a rémalakot.

A tér közepére mutatott, ahol egy puha agyagból gyúrt báb állt, valami emberhez hasonló alak, de keze-lába nem volt.

- No, és vívtatok már? - kérdezte Bek-Agamalov kíváncsian. - Romasov, megpróbálkozott-e már vele?

- Még nem.

- Én sem. Majd még ilyennel is bajlódom, - dörmögte Vetkin. - Mikor érek én reá vívni? Reggel kilenctől este hatig talpon állni - megérzi azt az ember minden ízében. Alig eszik egy falatot, csak egy kis pálinkát iszik. Velem ne bánjon úgy senki, mint valami éretlen gyerekkel...

- Furcsa ember; hát nem szükséges-e, hogy a tiszt tudjon bánni a karddal?

- Kérdés, hogy mivégből; a háborúban? A mostani gyorstüzelő fegyverrel száz lépésnyire sem engednek magukhoz közel. Minek ott a kard? Nem vagyok lovaskatona. Ha kell, inkább két kézre fogom a puskát és azzal vágok oda. A fejét, hogy meg ne sántuljon! Az inkább teszi.

- Helyes; de hát a békeidőben? Van rá elég eset: zavargás, zendülés s más efféle...

- Hát aztán? Minek oda a kard? Csak nem veszem magamra a durva munkát és nem kaszabolom le az emberek fejét! „Szakasz - tüzelj!“ - s az ügy el van intézve...

Bek-Agamalov elégedetlen arcot vágott.

- Megint bolondokat beszélsz, Pavel Pavlics; felelj komolyan: sétálni mégy valahová, vagy pedig a színházba, vagy akár a vendéglőben megsért valami cibil... Tegyük fel a legrosszabb esetet - valami hivatalnok pofon vág. Mit teszel akkor?

Vetkin a vállát vonta és megvetően szorította össze az ajkát.

- Hát tudod: először is engem cibil nem üt meg, mert csak olyanok kapnak verést, akik félnek tőle. Másodszor meg... Hogy mit cselekszem akkor? Egyszerűen beléje lövök a revolveremmel.

- De ha otthon hagytad a revolveredet? - kérdezte Lbov.

- Az ördögbe... akkor hazamegyek érte… Ostobaság! Hiszen megesett már, hogy egy lovastisztet, egy zászlóst, megsértettek a café chantant-ban. Arra ő konflisra ült, hazament, elhozta a revolverét és lepuffantott kettőt azok közül a csirkék közül. A dolog fölöttébb egyszerű!...

Bek-Agamalov bosszúsan rázta a fejét.

- Tudom. Hallottam. De a bíróság meg állapította az előre eltökélt szándékot és elítélte az ipsét. Mi gyönyörűség van abban? Nem, ha engem sért meg, vagy üt meg valaki...

Nem mondotta végig, hanem úgy ökölbe szorította a kantárszárat tartó kis kezét, hogy reszketett. Lbov egyszerre göcögni és tüsszögni kezdett nevettében.

- Már megint! - jegyezte meg Vetkin szigorúan.

- Kérem... uraim... ha-ha-ha. Az M. ezredben történt egy eset. Krause zászlós botrányt csinált egy tisztességes társaságban. Erre a házigazda belemarkolt a vállövébe és majd, hogy le nem tépte róla. Arra Krause elővette a revolverét és golyót röpített a fejébe. Ott maradt az menten! Akkor beleköt még egy fiskális, ő pedig annak is - puff! Persze, hogy arra már szétszaladt az egész: társaság. Krause pedig nyugodtan kimegy a táborba, ott is a zászlóhoz veszi útját. Az őrszem rákiált: „Ki vagy?" - „Krause zászlós meghal a zászló alatt!" Ott mindjárt le is feküdt és belelőtt magába. A bíróság azután persze, hogy felmentette.

- Derék gyerek! - mondotta Bek-Agamalov.

Arra aztán megnyílt a zsilipje a fiatal tisztek kedvelt beszélgetésének azokról a véres s mindjárt ott helyben végrehajtott megtorlásokról, meg arról, hogy az afféle esetekben szinte mindig elmarad a büntetés. Egy kis városban egy csupaszképű, részeg lovas-zászlós karddal ment neki egy csomó zsidónak, azután, hogy előbb már összedöntötte a pünkösdi lombsátrukat. Kijevben egy gyalogos- hadnagy a boltban levágott egy diákot, mert meglökte a büfében a könyökével. Egy nagy városban - nem Moszkvában és nem Pétervárott - egy tiszt leütött egy hivatalnokot, mint a kutyát, mert a vendéglőben azt a meg jegyzést tette, hogy tisztességes ember nem szokott alkalmatlankodni ismeretlen hölgyeknek.

Romasov, ki addig hallgatott, egyszerre elpirult izgatottságában, minden ok nélkül megigazította orrán a csiptetőjét, köhécseli és belevegyült a beszélgetésbe.

- Lássák, uraim, én a magam részéről azt mondom: A vendéglős miattam maradjon ki a számításból... Igen De, ha hivatalnok... Mit mondjak?... Igen... Tehát, ha tisztességes ember, teszem nemesember, vagy más efféle... Miért rontsak én karddal a védtelen embernek? Miért ne követelhetnék elégtételt? Hiszen, hogy úgy mondjam, mi is civilizált emberek vagyunk...

- Ej, képtelenséget beszél, Romasov, - vágott a szavába Vetkin. - Maga elégtételt követel, de az illető majd azt mondja: „Nem eh... eh... tudja, én, eh... egyáltalán, eh... elítélem a párbajt. Ellensége vagyok a vérontásnak... Azonkívül pedig, eh… eh... vannak bíróságaink..." Tudja, ilyenformán teljes életében vérző orral futkoshat az utcán.

Bek-Agamalovnak felragyogott és mosolyra szélesült az arca.

- Micsoda? Te is az én pártomon vagy? Azt mondom neked, Vetkin: tanulj meg vívni. Nálunk a Kaukázusban mindenki megcselekszi azt kicsiny gyermekkorától fogva. Kipróbálja a kardvágást vesszőn, dög lőtt birkán, a vízen...

- De embereken?... - vetette közbe Lbov.

- Embereken is, - felelte Bek-Agamalov nyugodtan. - De hogyan is vágnak! Egy csapással ketté hasítanak középen egy embert a vállától a kötésig. Az aztán a csapás! De nagyra is vannak vele!

- Tudsz hozzá te is, Bek?

Bek-Agamalov bánatosan sóhajtott.

- Dehogy tudok... Egy bárányt még kettéhasítok hosszában... Megpróbálkoztam már borjúval is... De embert, nem - azt nem hasítok ketté. A fejét, tudom, a pokolba küldöm, de úgy hosszában, végig... Nem. Az apám, az könnyűszerrel megcsinálta.

- Nos, uraim, menjünk, próbáljuk meg - kérte Lbov kigyúlt szemmel. - Bek, drágám, kérlek, jöjj velünk...

A tisztek az agyagbábhoz léptek. Elsőnek Vetkin vágott. Ádáz kifejezést-öltött jóindulatú, jámbor arcára és nagy, félszeg lendülettel sújtott le az agyagra. Egyben önkéntelenül az a jellemző hang szaladt ki a torkán, melyet a mészárosoktól hallani, mikor a levágott ökröt hasogatják széjjel. A penge éle negyedrőf hosszú rést hasított az agyagban és Vetkin nagy erőfeszítéssel húzta ki belőle a kardját.

- Rossz! - jelentette ki Bek-Agamalov a fejét rázva.

- Romasov, maga következik...

Romasov kihúzta a kardot a hüvelyéből és zavarodottan igazította kezéhez a markolatát. Termetre középmagas, szikár és meglehetősen erős ember volt, de a nagy bátortalansága miatt félszeg. A vívótőrrel még a tisztiiskolában sem tudott bánni s ami keveset tudott, azt is elfelejtette az alatt a félesztendő alatt, mióta a csapatnál szolgált. Magasan a feje fölé emelte a kardot s egyszersmind ösztönszerűleg előrenyújtotta a balkezét.

- A kezét! - kiáltotta Bek-Agamalov.

De már későn volt. A kard foka csak egészen gyöngén karcolta az agyagot. Romasov, ki nagy ellenállásra számított, egyensúlyát vesztette és megtántorodott. A kard éle az előrenyújtott karját érte és lekapott a mutatóujja végéről egy kis bőrcafatot. Vér serkedt ki nyomán.

- No, tessék! - kiáltotta Bek-Agamalov haragosan és leszállt a lóról. - így hamar levághatja a kezét. Hogyan lehet úgy bánni karddal? No, sebaj, gyerekjáték az egész, csavarja be az ujját jó erősen a zsebkendőjébe, maga... felsőbb leány! Zászlós! Fogd kan táron a lovamat. Most pedig vigyázzon ide. A kardvágásnál a fődolog nem a váll, nem is a könyök, hanem a kézcsukló hajlása itt. - Néhány gyors mozdulatot tett körben a jobb csuklójával s a kard pengéje tömör, villogó kört írt le a feje fölött. - Most nézzen ide: a balkezemet hátra teszem a derekam-hoz. Mikor odacsap, ne üsse és vágja a célba vett tárgyat, hanem messe, mintha fűrészelne, a kardot pedig tartsa vissza. Érti? Azonkívül pedig jegyezze meg jól: a penge lapjának okvetetlenül a vágásfelület felé kell hajolnia. No, ide nézzen.

Bek-Agamalov két lépéssel hátrált az agyagbábtól, szinte keresztülfúrta azt egy éles, célba vevő pillantással, aztán magasan villogtatva kardját, előre rohant és szemmel alig követhető szörnyű taszítással egy villámgyors vágást mért a bábra. Romasov csak azt hallotta, hogy a meghasított levegőben élesen fütyölő hang támad, s a következő pillanatban puhán és nehezen tottyant a földre a báb egész felső fele. A vágásfelület sima volt, mintha kicsiszolták volna.

- Ejnye, a manóba! Ez aztán a vágás! - kiáltotta Lbov elragadtatva. - Bek, drága, még egyszer.

- Igen, Bek, még egyszer - kérte Vetkin.

De Bek-Agamalov félhetett, hogy lerontja a már elért hatást és mosolyogva rejtette vissza a kardot hüvelyébe. Nehezen szedte a lélegzetet s e pillanatban tágra nyílt ádáz szemével, a horgas orrával és fedetlenül maradt fogsoraival veszedelmesen hasonlított egy gonosz, büszke ragadozómadárhoz.

- No, mit szólnak hozzál Vágás volt-e? - kérdezte színlelt egykedvűséggel. - Apám a Kaukázusban tizenhat éves korában a ló nyakát vágta le így. Egészen végig! Kitartással kell gyakorolni, fiúk. Mifelénk ezt így csinálják: az ember egy fűzfavesszőt szorít a csavar fogóba és nekivág, vagy vizet csorgat vékony sugárban felülről lefelé és vág. Ha nem marad a pengén egy csepp víz sem, akkor jó volt a vágás. No most, Lbov, rajtad a sor.

E pillanatban Bobilev altiszt ijedt képpel rohant Vetkinhez.

- Hadnagy úr... jön az ezredparancsnok!

- Állj! - kiáltotta hangosan, elnyújtott hangon, szigorúan és felindultan Szliva százados a térnek túlsó végéről. A tisztek a szakaszukhoz siettek.

Egy otromba, nagy kocsi közeledett lassan a térhez az országút felől és megállt. Az egyik oldalán nehézkesen, hogy a kocsi egész felsőrésze arra billent, kiszállt az ezredparancsnok, a másikon az ezredsegédtiszt, Fedorovszki vezérkari százados, egy magas, kikent-kifent tiszt szökött ruganyosán a földre.

- Jó napot, hatosok! - szólalt meg az ezredes nyers, nyugodt hangja. A katonák hangosan s a tér minden oldaláról összetalálkozó hangzavarral kiáltották: - Jó napot kívánunk, e-e-ezredes úr! - A tisztek meghajoltak.

- Kérem, folytassák a gyakorlatot, - mondotta az ezredparancsnok s a hozzá legközelebb eső szakaszhoz lépett.

Sulgovics ezredes cseppet sem volt jókedvében. Körüljárt a csapatrészek közt, a helyőrségi szolgálatra vonatkozó kérdéseket tett a katonáknak s olykor-olykor a legközönségesebb módon lehordta őket, azzal a nyers készséggel, mely a vén katonatiszteknek ily esetekben mindig rendelkezésére áll. A katonákat szinte megbabonázta öregesen fakó, élettelen, mégis szigorú szemének merev és mozdulatlan pillantásával. A szegény fiúk egy szemhunyorítás nélkül, lélegzetet is alig véve s ijedtükben egész testükben fölegyenesedve néztek reá. Az ezredes óriási termetű, erős, daliás aggastyán volt. Pofacsontjai táján nagyon széles, húsos képe fölfelé, a homlok irányában csúcsosnak indult, lent sűrű, ezüstös pofaszakállban végződött s ilyképpen egy nagy ferde négyszöget alkotott. A szemöldöke ősz, bozontos, fenyegető volt. Ő maga úgy beszélt, hogy alig emelte fel a hangját. De ennek a nem mindennapi, az egész hadosztályban híres orgánumnak (mondják, ennek köszönte egész karrierjét) minden egyes hangja tisztán elhallatszott a tágas piac legtávolabb eső részére, de még az országútra is.

- Mi vagy te? - kérdezte az ezredes és hirtelen megállt a fiatal Sarafutdinov előtt, ki a tornaszer előtt állt őrt.

- Jelentem alássan, ezredes úr, Sarafutdinov, a hatodik század gyalogosa, - üvöltötte a tatár nagy erőfeszítéssel és rekedten.

- Marha! Azt kérdeztem, milyen őrhelyre állítottak?

A katona, kit nagyon megzavart az, hogy a parancsnok úgy ráförmedt s oly mérgesen néz reá, egy szót sem szólt és csak pislogatott a szemhéjával.

- No-o? - srófolta hangját magasabbra Sulgovics.

- Azt a katonát, aki őrt áll… nem bánthatja senki... - hebegte a tatár, csak éppen, hogy mondjon valamit. - Nem tudhatom, ezredes úr, - fejezte be szavát hirtelen és határozottan.

A parancsnok húsos arcát sötét vörös szín futotta el S a bozontos szemöldökei haragosan rándultak össze. Megfordult és élesen kérdezte:

- Ki itt a szolgálatvezető?

Romasov előlépett és meghajolt.

- Én vagyok, ezredes úr.

- Ah... áh! Romasov hadnagy! Ugyancsak szépen foglalkozhat az embereivel. Térdet össze! - kiáltotta hirtelen Sulgovics s a szeme vérben forgott. - Hogyan áll itt az ezredparancsnoka előtt? Figyelmeztetem önt. Szliva százados, hogy a hadnagya, szolgálati kötelességét végezve, nem tud megfelelő állásba helyezkedni a feljebbvalója előtt... Te eblelkű, te, - fordult Sulgovics Sarafutdinov közlegényhez - ki a te ezredparancsnokod?

- Nem tudhatom, - felelte a tatár leverten, de gyorsan és határozottan.

- Hu... u!... Azt kérdezem tőled, ki a te ezredparancsnokod? Ki vagyok én? Én, én, én, én, én!... Megértettél? - És Sulgovics egynéhányszor teljes erejéből dobban főtt öklével a saját mellére.

- Nem tudhatom - káromkodott az ezredes hosszú, bonyolult, merőben alantas szóáradattal. - Szliva százados, szíveskedjék ezt az eblelket tüstént és teljes felszereléssel fegyverbe állítani. Hadd rohadjon el fegyverben a csürhe. Önnek, hadnagy úr nagyobb gondja van az alsószoknyákra, mint a szolgálatra. Nem tud egyebet, mint táncolni és Paul de Kockot olvasni. Katona ez? - s ujjával Sarafutdinov szája felé bökött. - Disznóság, alávalóság, szégyen és fortéiéin, nem katona!...

Romasov odanézett arra a vérvörös, magából kikelt arcra s érezte, hogyan kalapál a szíve és hogyan borul el a szeme szégyenletében és felháborodásában... És egyszerre, szinte magának is váratlanul, így szólt tompa hangon:

- Tatár ez, ezredes úr. Nem tud oroszul, azonkívül pedig…

Sulgovics képe egyszerre halálosan elsápadt, a két fonnyadt orcája reszketett, a szeme kifejezését vesztette és rettentő volt.

- Micsoda? - bömbölte oly természetellenesen harsány hangon, hogy a zsidógyerekek, kik az országút mentén levő palánkon ültek, verebek módjára rebbentek szét a legkülönbözőbb irányban. - Micsoda? Még beszélni akar? Fogja be a száját! Ez a tejfelesszájú zászlós merészel... Fedorovszkij hadnagy, vegye be a mai napiparancsba, hogy Romasov alhadnagyot a katonai fegyelemben való járatlanságáért négy napi házifogságra ítéltem. Szliva századost pedig ezennel megrovásban részesítem azért, hogy nem tudja kitanítani fiatalabb tisztjeit a szolgálati kötelességek helyes megértésére.

A segédtiszt tiszteletteljesen és hidegen meghajolt. Szliva mozdulatlan, teljesen kifejezéstelen arccal, görnyedten állt s egész idő alatt a sipkája ellenzőjénél tartotta reszkető kezét.

- Szégyellje magát, Szliva százados, - dörmögte Sulgovics, ki lassan-lassan lecsillapodott - ezredünk egyik legjobb tisztje, vén csatabárd, és így elhanyagolja az ifjúságot. Fogja szigorúbban az embereit és szedje ráncba őket irgalmatlanul. Nem kell teketóriázni velük, nem asszonyokkal van dolga, akik mindjárt elolvadnak...

Kurtán megfordult és segédtisztjétől követve, a kocsihoz tartott. S ahogy helyet foglalt benne, s a kocsi megfordult az országúton és eltűnt a legénységi iskola mögött - a téren ijedt és tétova csend uralkodott.

- Hej, emberek! - mondotta Szliva kapitány lenézően, mérgesen és barátságtalanul, néhány perccel azután, hogy a tisztek hazamentek - beszéljen nektek az ördög; mért nem álltatok, mint a cövek és mért nem hallgattatok, még ha az atyaúristen szállt volna is le a földre előttetek! Most megrovást kapok miattuk a napiparancsban; ki az ördög hozott éppen az ő századukba? Annyi szükségem van reá, mint a kutyának, hogy ördög hozott éppen az ö századukba? Annyi pedig...

Nem mondotta végig, csak fáradtan legyintett a kezével, hátat fordított az ifjú tisztnek és egészen sántán, görnyedten vonszolta magát haza a piszkos, ódon, hideg lakásába. Romasov egy pillantást vetett utána, reánézett a hosszú, keskeny, könnyű derekára és egyszerre úgy érezte, hogy lelkében, iménti megbántása és a nyilvános botrány ellenére szánakozás ébred e magános, durva ember iránt, kit senki sem szeret s ki nem ismer más kötelességet e világon, mint a szolgálati pontosságot századában s azt, hogy minden este leigya magát csöndes magányában, így szerezve meg a testnek azt a súlyát, mely - a régi lump fráterek mondása szerint - okvetetlenül szükséges arra, hogy az ember ágyba kerülhessen.

És Romasov, minthogy megvolt benne az a kissé nevetséges, bár a fiatalembereknél eléggé gyakori szokás, hogy harmadik személyben, regénybe való sablonszerű kifejezésekben gondolkozott magáról, most is így szólt magában:

„S a bánat felhője borult jóságos, kifejezésteljes szemére."

2.

A katonák szakaszonként vonultak haza a kaszárnyájukba. Romasov egy darabig tétován állt az országúton. Nem első ízben esett meg rajta tiszti szolgálatának másfél esztendeje alatt, hogy meglepte a magánynak, az idegen, ellenséges lelkületű, avagy közömbös emberek közt való elhagyottságnak érzete - az a szomorú érzés, mikor az ember nem tudja, hol töltse el a mai estéjét. Gyűlölte lakását és a tiszti kaszinót. A kaszinóban ilyenkor nagy kietlenség uralkodik; semmi kétség, a piszkos kis billiárd- asztalon két zászlós biliárdozik, issza a sört, pöfékel, szitkozódik és minden lökésnél borzasztóan elkáromkodja magát; az egész helyiségben a rossz korcsmái koszt áporodott szaga terjed - borzasztó!...

- Kimegyek a pályaudvarra, - mondotta magában Romasov. - Mindegy, akárhová.

A szegényes zsidó helységben nem volt egyetlenegy vendéglő sem. A katonai, valamint a polgári kaszinó is nagyon szomorú, kietlen fészek volt s ennek következtében a pályaudvar volt az egyetlen hely, ahol a helybeliek néhanapján ettek-ittak s ki-be jártak, sőt kártyáztak is. Még hölgyek is ki szoktak kocsizni a személyvonatok érkezéséhez, így szerezve maguknak egy kis változatosságot a vidéki élet szomorú egyhangúságában.

Romasov szeretett kimenni este a futár- vonathoz, mely itt áll meg utoljára a porosz határ előtt. Különös érzéssel, majdnem izgatottan szokta nézni, hogyan rohan elő a kanyarulat mögül a csak öt új, ragyogó kocsiból álló vonat s hogyan robog teljes gőzzel a pályaház elé; a tűzszemei hogyan nőnek gyorsan és hogyan égnek, hogyan vetnek előre világos fényfoltokat s mikor már úgy látszott, hogy keresztülrobog az állomáson - hogyan áll meg hirtelen sziszegve és dübörögve, „mint az óriás, mely teljes iramában egy sziklacsúcsban kapaszkodik meg“, gondolta magában Romasov. A ragyogóan és ünnepiesen kivilágított kocsikból csinos, szépen öltözött, előkelő hölgyek léptek ki feltűnő kalappal a fejükön és szokatlanul díszes kosztümben: előkelő, választékosán öltözött, gondtalan, biztos fellépésű, hangos beszédű, parancsoló hangú urak, franciák és németek, kik fesztelenül jártak- keltek és gond nélkül kacagtak. Egyikük sem vetett ügyet Romasovra, még egy pillanatig sem; az pedig egy számára hozzáférhetetlen, kiváltságos, ragyogó világ lakóit látta bennük, kiknek élete örökös ünnepnap...

Elmúlt nyolc perc. Csengettek; a gőzkocsi füttyentett s a kivilágított vonat kirobogott az állomásról. Gyorsan eloltották a lámpákat a peronon és az étkezőben. Egyszerre visszatért oda a sötét, mindennapi élet. És Romasov mindig hosszas, ábrándos szomorúsággal követte a vörös lámpát, mely egyenletesen himbálódzott hátul az utolsó kocsin és alig észrevehető Szikrává kisebbedve. végre eltűnt az éjszaka sötétségében.

- Megyek a pályaudvarra - gondolta magában Romasov, de aztán a sárcipőjére nézett és elpirult égő szégyenletében. Nehéz, félig tésztaszívósságú, fekete sárral fedett, másfél csetvert[1] mélységű gumisárcipő volt. Ily lábbelit viselt az ezred minden tisztje. Aztán a köpönyegére nézett, mely, ugyancsak a rátapadt piszok miatt, térdig le volt vágva köröskörül, cafatok fityegtek róla s a piszkos gomblyukai kiszakadoztak. Romasov felsóhajtott. Múlt héten, mikor végigment a peronon a futárvonat előtt, egy magas, deli, nagyon csinos, feketeruhás hölgyet pillantott meg, aki egy elsőosztályú kocsi ajtajában állt. Nem volt kalap a fején s Romasov gyors pillantással, de tökéletesen láthatta finom, szabályos orrát, elragadóan kicsi, duzzadó ajkát s a hullámos, ragyogó fekete haját, mely középen egyenes vonalban kettéválasztva, két oldalról az arcára omlott s eltakarta halántékát, szemöldökének sarkát és fülét. Háta mögött egy jól megtermett fiatalember állt, a ruhája világos, az arca fennhéjázó, a bajusza á la Vilmos császár, magasra sodorva, kissé hasonlított is a császárra, s átnézett a hölgy válla fölött. A hölgy is Romasovra nézett, még pedig, mint Romasov hitte, kitartó figyelemmel, s a hadnagy, mikor elment előtte, szokott módja szerint azt gondolta magában: „A szép ismeretlen nő szeme gyönyörködve pihent meg az ifjú tiszt szikár, daliás alakján.” Mikor aztán tíz lépéssel továbbhaladva, hirtelen megfordult, hogy még egyszer találkozhassék a szép hölgy pillantásával, látta, hogy úgy ő, mint kísérője is, görcsösen kacagnak rajta.

Romasov most egyszerre meglepő világossággal látta harmadik személyként, mintegy oldalról nézve, önmagát, a sárcipőjét, a köpenyét, a sápadt arcát, a rövidlátóságát, a szokott szórakozottságát és félszegségét. eszébe jutott a szép frázis, melyet az imént mondott ki magában, és kínosan, fájóan elpirult elviselhetetlen szegyenében. S még most is, ahogy magánosan lépdelt a tavaszi est félhomályában, most is elpirult ama korábbi szégyenletén érzett szégyenletében.

- Ej, minek is mennék a pályaudvarra -, suttogta keserűn és csüggetegen - járok egy kissé, aztán hazamegyek.

Április eleje volt. Az alkonyat, a szemnek alig észrevehetően, sötétebb színt öltött. Az országútat szegélyező nyárfák, az út két oldalán álló fehér, alacsony, cserépzsindelyes kis házak, a kevés járókelő alakja - mind- mind feketébe borult, s elvesztette színét és távlatát. Minden tárgy fekete, tömött árnyképpé változott át, melynek körvonalai mégis elragadó világossággal rajzolódtak bele a barna levegőbe. Nyugaton, a város mögött, az alkonyat pírja égett. Mint valami izzó, a megömlött arany színében égő vulkán tölcsérében, nehéz kék felhők gyűltek össze gomolyogva és vérvörös, borostyánszínű és ibolyaszínű tüzekként gyúltak lángra. A tűzokádó fölé pedig zöldes türkiz- és berillszínű kupolaként borult az enyhe tavaszi est égboltozata...

Lassan lépdelve az országúton és nehezen vonszolva óriási sárcipőbe bújtatott lábát. Romasov merően nézte ezt a varázslatos tűzvészt. Most is, mint gyermekkorától fogva mindig, úgy tűnt föl előtte, mintha a fénylő esti pír mögött egy titokszerű, sugárfényben úszó élet uralkodnék. Mintha messze, messze, ott a felhők és a szemhatár mögött, egy innen nem látható nap fényétől övezve, fenséges, ragyogóan szép város égne a belső tűztől áthatott felhők mögé rejtve, a szemnek láthatatlanul. Elképzelhetetlen fényben arany lépcsőfokok csillámlanak ott, bíborfedelű, remek kupolák és tornyok törnek az ég felé, szikrázó gyémántként ragyognak az ablakok, tarka zászlók libegnek-lobognak a levegőben. Úgy tűnt fel, mintha ebben a távol mesebeli városban vidám, ujjongó emberek élnének, kiknek egész élete olyan, mint az édes zeneszó, kiknek tűnődése, sőt még a bánata is elbűvölő, finom és szép. Ragyogó tereken, árnyas kertekben, virág és szökőkutak közt járnak; Istenhez hasonló megannyi fényes alakként andalognak le nem írható örömök közt, nem ismernek határt boldogságukban, vágyaikban; se bánat, se szégyen, se fáradtság nem zavarja őket...

Romasovnak váratlanul eszébe jutott a gyakorlótéri jelenet, az ezredparancsnok durva kiabálása, a saját megszégyenülése s az a gondolat, hogy katonái előtt alázták meg a legsúlyosabb módon, mint egy éretlen ifjút. Az fájt neki legjobban, hogy szakasztottan úgy förmedtek reá, mint ahogy néhanapján ő förmedt reá mai szégyenének hallgató tanúira. S volt ebben a tudatban valami minden rangbeli különbséget megszüntető, valami, ami lealázta őt úgy tiszti, mint férfiúi becsületében.

S mint a gyermekben - mert volt őbenne még elég gyermekiesség - a bosszúnak csakhamar fantasztikus, mámorba ejtő gondolatai támadtak benne. - „Ostobaság! Előttem még az egész élet!“ gondolta Romasov és gondolataitól tovaragadva, bátrabban haladt előre és mélyebben lélegzett. „Csak azért is, mind valamennyinek truccára, már holnap reggel nekiülök a tanulásnak és előkészülök, hogy beléphessek az akadémiába! A munka, oh, a munka segítségével el lehet érni mindent, arait az ember maga elé tűz. A fő, hogy az ember erősen akarjon. Őrülten fogok magolni. Aztán közmegelégedésre, fényesen leteszem a vizsgát. És egészen bizonyos, hogy mind azt mondják majd: „Mi csodálni való van azon? Hiszen már azelőtt is rendületlenül meg voltunk győződve, oly tehetséges, kedves, nagyra hivatott fiatal ember…”