A világ sokszínű, ezernyi kérdéssel és kihívással, de hogy ebből mennyit érzékelünk, leginkább rajtunk múlik. A nyitottságunkon. Azon, hogy van-e bátorságunk valóban megismerni a minket körülvevő valóságot. A Helikon Kiadó és a Margó Irodalmi Fesztivál közös gondozásában megjelenő Margó Könyvek sorozatban bemutatkozó 18 európai szerző csupa olyan aktuális, a mindennapjainkat érintő és mindannyiunkat foglalkoztató kérdést feszeget, amelyet mi, olvasók ismerünk, látunk, de mivel sokszor az algoritmusok által is megerősített információs buborékjainkból nézzük a világot, el se tudjuk képzelni, hogy lehetnek róluk más álláspontok, nézőpontok is.  A Margó Könyvek ehhez a felfedezőtúrához ad muníciót.

A fordítás alapjául szolgáló kézirat:

Gerard Donovan: The Dead Lit Faintly

Copyright © 2021, Gerard Donovan

All rights reserved

Az Európai Unió finanszírozásával. Az itt szereplő vélemények és állítások a szerző álláspontját tükrözik, és nem feltétlenül egyeznek meg az Európai Unió vagy az Európai Oktatási és Kulturális Végrehajtó Ügynökség (EACEA) hivatalos álláspontjával. Sem az Európai Unió, sem az EACEA nem vonható felelősségre miattuk.

Fordította Fejérvári Boldizsár

Hungarian translation © Fejérvári Boldizsár, 2025

Utószó © Fehér Renátó, 2025

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2025

Minden jog fenntartva

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Sorozatszerkesztő Karádi Éva

Felelős szerkesztő Nemes Krisztián

A szöveget gondozta Balázs Piroska

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

A borítót Tillai Tamás tervei alapján Szalkai Diána tervezte

Tördelte Kaposvári Franciska

Az elektronikus verziót az Ekönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-620-651-2

Tartalom

A híd

A baleset

Dolores Macy

A hős

Az antihős

Szentjánosbogarak

Az óceánra néző ház

Hála

Történetek Kubából

Facebook-öngyilkosság

Viharmadár

Fehér Renátó: De mi történik odabent a gyerekekkel, amíg idekint szégyen és megvetés árad belőlünk?

„Száz éve, hogy elmentek a gyermekeink.”

Egy hamelni templomablak

felirata, 1384

A HÍD

1.

Október első péntekje van. Luke Roy egy magas híd vaskorlátjának támaszkodik. Novemberben lesz 37 éves. Lepillant a 37 méteres mélységbe.

Amikor tíz perce ideért a hídhoz, hunyorogva pislogott a szikrázó nap felé, miközben felfelé ment a feljárón, aztán megállt az átkelő közepén. De mostanra a fény már csak dereng.

A nap gézrétegekbe burkolózik, és alig tartja már valami, mintha bármikor leeshetne az égről.

Talán alacsony felhők keleten, gondolja Luke. A nap feljebb kúszik, belép az ég kékségébe, és fényében fürdik majd a táj.

Hetek óta egyre hűvösebbek a nappalok, egyre hosszabbak az éjszakák. A ma reggeli előrejelzés szerint azonban száraz, lángoló délutánra van kilátás. Maine középső részére szikkasztó napsütés köszönt. Itt-ott lenge fuvallatok csapdoshatnak a tenger felől, mint egy-egy száradó lepedő. A mezőről fűszag száll majd a meleg levegőben.

Az emberek jobban emlékeznek egy ilyen napra, mint egy teljes nyárra. A hideg hónapok álomszerűen foszlottak szét, a tavaszi virágok néhány centire szunnyadnak a talajszint alatt. Ritka kis reggeli figyelmesség az ajtó előtt.

Luke nem lesz itt, hogy lássa, mint válik valóra ennek a napnak az ígérete.

Ross Point városa egy mérfölddel feljebb terül el a folyó mentén. Az építők a hídnak azon az oldalán minden követ kikotortak. Ha ott ugrik le valaki, jó eséllyel életben marad.

De Luke nem azt az oldalt választotta. Arccal a tengernek áll. Alatta a folyó összeszűkül, a mérnökök pedig meghagyták a természetet úgy, ahogy találták.

Ha nem hal meg a vízbe csapódáskor, a veszedelmesen szétszórt, irdatlan sziklatömbök egyikébe fog beleütközni. Van, amelyik kilátszik a vízből, mások fél méterrel a folyó vízszintje alatt bújnak meg, villódzó fényjátéknak álcázzák magukat – mintha nem hevernének ott évszázadok óta mozdulatlanul. Nyolcvan kilométeres óránkénti sebességű becsapódásnál a puha hús alatt porrá zúzódnak Luke csontjai. Ha két szikla közé érkezne, és túlélné, a folyófenék késéles köveinek sokasága szabdalja szét a testét.

És ha valamilyen csoda folytán még ebbe sem hal bele, a sebes folyam összevissza dobálva ragadja el a tengerbe. Az életösztön talán arra sarkallja, hogy a part felé evickéljen. De ha haladna is egy arasznyit, ezalatt öt méterrel kerül közelebb a tengerhez, a tölcsértorkolat veszedelmes örvényei közül pedig már nem lesz menekvés.

2.

Onnan, ahol a korlátnak támaszkodik, mérföldekre el lehet látni.

Ahol a hömpölygő folyó kiöblösödik, az a Chandler Bay. Hat mérfölddel kijjebb kis szigetcsoport választja el az öblöt az Atlanti-óceán medrének első lankáitól – onnan már érezni az óceán baljós mocorgását.

A szigetek vonalában két konténerhajó horgonyoz – két acélkolosszus, háromszáz méternél is hosszabbak lehetnek. Luke nézi, ahogy a fedélzeti lámpák sárga foltjai szürkévé halványodnak. Az óriáshajók körvonala beleolvad ugyanabba a gézbe, amely a napot is körbevonta.

Már nem is látja őket.

Ez az ezer köd országa.

A maine-i partokon túl a Golf-áramlat egyik ága hűvösebb éghajlathoz ér. Amikor a víz elpárolog, cseppecskéi hideg felhőkké tömörödnek, amelyeket a súlyuk lehúz. Vannak köztük csenevészebbek, ezek egy perc alatt születnek, majd olvadnak szét megint. Kerti fákról csüngenek alá, vagy kicsiny tavacskák fölött lebegnek vázlatfolt gyanánt.

A parthoz közelebb üde szél borzolja az öböl hullámait, ahol halászhajók úsznak ki a halban gazdag partszakasz felé. Sirályrajok szállnak a tenger vizét ringatózva felcsapó és szerteköpő hajótestek után, tudják, hogy nem hiába várnak gazdag halfogásra.

De alig érnek az öböl közepéig, amikor elül a szél. Valami közeleg.

A tükörsima vízfelszín alatt a hajómotorok üteme egyharmadára lassul, és a halászbárkák szinte belesiklanak a sűrűsödő párarétegbe. A kapitányok szellemmé változnak a kormánynál, és maguk is szétterjednek a hajó teljes hosszában. A sirályok sűrű szárnycsapkodás közepette csatlakoznak az eltűnéshez.

Luke nem is mozdul, úgy bámul. A hídtól egy mérföld sincs a tengerpart. Sosem látott még ilyen gyorsan úszó ködöt.

Talán nem is köd az.

A nyílt víz fölött átúszó dolognak nincsenek határai, felül sem választja el semmi az égtől. Bizonyára a tengerfelszínből emelkedik fel valamiféle nyirkosság, alig várja, hogy testet ölthessen.

A Chandler Bay láthatatlanná vált.

Emlékvillanás.

Örökké napfényben úszó vidék tárul Luke szeme elé. Gyerekkorában pillantotta meg először azt a csodaországot, az volt az egyetlen alkalom életében, amikor repülőn utazott. A felszállás után egy percen keresztül emelkedtek a szürkeségben, majd átszakították a hideg eső membránját. Az ablak mellett ült, ahonnan végignézhette, mint terpeszkedik el egy új táj, amelynek semelyik irányban sincs határa, és csak súlytalan hegyek-völgyek árnyékozzák, amelyek maguk is a tiszta kék égbe burkolóznak a tiszta nap alatt. Gyermeki álmaiban itt éltek az angyalok.

Csupa figyelemelterelés. A teste kapkod emlékek után, hogy addig késleltesse, amíg meg nem gondolja magát.

Itt az idő.

Kezeit a korlátra helyezi, és becsukja a szemét.

3.

Alatta néma a folyó.

A víz mindenütt ugyanaz, úgy mondják. A külvárosi vodkadélutánok úszómedencéiben fröcskölődve, a Jóreménység fokának gigantikus hullámfalaiban megtörve, a Salton-tó lomha békéjében elnyugodva.

Akárki mondja, az biztosan nem járt még ezen a hídon.

Maine sziklás, tagolt partvonala 3478 mérföld hosszú – az Atlanti-óceán nincs olyan széles! És e hosszú mérföldeken át egyetlen folyam sem olyan veszedelmes, mint az, amely most Luke alatt hömpölyög.

A Nyugati-hegyekben eredő Mill folyó enyhe lejtőn ömlik végig helyenként erdős, helyenként dús legelőjű, magas füvű vidékeken. Tizenkét mérföldje Jane Austen regényeibe illő, fennhangon olvasandó romantikus költemény egy álmodozással teli napon, amikor az egyszeri nebuló elkívánkoznék a ragacsos iskolapad mellől. Vizei megnyugvást ígérnek a nyári lakóhajóknak, a sziklás kiszögellések és a homokpadok komótos horgászainak. Partja mentén megannyi pihenőnél rakhatjuk ki a kempingszéket.

A környező tölgyek levelei árnypettyeket vetnek a kezünkben lomhán lapozott könyv oldalaira. Ha elszunnyadnánk, ébredéskor is pontosan ugyanazt a folyót látjuk majd.

Mire azonban Ross Pointhoz ér, és elhagyja a régi papírmalmot – a kő és üveg mord építményét –, a Mill folyammá duzzadva meredeken nekiiramodik a tengernek.

Háromezer évvel ezelőtt a partvonal egy földrengés következtében úgy három méterrel megsüllyedt. Kiszáradtak a homokos tengerpartot hajdan körülölelő ódon fák. A kellemesen sekély part után csak sziklák meg mocsarak maradtak hátra.

Amikor a földmoraj lerombolta a fövenyes partot, a tenger foglyul ejtette a folyót, és meredekebbé tette a medrét. A dagály három mérföldre behatol a szárazföldre, mielőtt visszahúzódna.

Az itt lakók már jól ismerik ezt a nótát. Ezért nem jönnek le ide soha.

Először a dagály. A torkolat közelében összegyűlik az óceánjárókról kidobált hulladék. A víz felkúszik a híd alá, és a sziklameredélyek csúcsai már csak annyira lógnak ki, mintha prédára leső krokodilszemek lennének.

A víz színén finom kis redőzet képződik, és felhullámzik a folyón. Apró hullámocska, egy arasz sincs. Aki nem ismerős errefelé, talán gyönyörködne benne.

Volt már, hogy a madárlesre érkezők elálmélkodtak: Nézd csak, de szép!

Mielőtt telibe kapná őket, a bakancsuk egy pillanatra összepréselődik a víznyomás alatt, és a folyó máris a derekukig ér. Kart karba fonva botorkálnak a folyópart felé, köhögnek a félrenyelt folyóvíztől.

Aztán maguk sem értik, miért nem ugrottak időben félre.

A dagály a városnál is messzebb felér. A tenger ereje ekkor már fogytán, így a folyó kerekedik felül.

Az ellenirányú vizek fegyvernyugvása. Negyven percig Ross Point szinte képeslapra kívánkozik.

Amikor a nóta elcsendesedik, annál hangosabb a csönd. Azt beszélik, a legkisebb madarat is hallani, amikor már nem rejti el a zubogó víz fátyola. A folyót halak csapongják zajosra; a sűrűben ág reccsen valaki lába alatt. Hideg téli napokon láncfűrészek berregnek a várostól nyugatra fekvő fakitermelések felől. A folyó két partja között motorcsónakok ingáznak csip-csup rakományukkal.

Amikor a dagály visszavonulót fúj, eleinte másodpercenként néhány centimétert kúszik csupán. A vízimadarak nem várják ki, mi lesz. Azonnal kiúsznak a szárazföldre.

Amikor az áradat már lépésben halad, a letört faágak örvények köré gyűlnek, és lefelé kezd fodrozódni a víz.

A nóta zárórészében a folyó diadalmas győztesként vonul le. Ahogy a sodrás mind gyorsabbá válik, a kitermelésekből rönkök szabadulnak el. Hosszú, lassan, de feltartóztathatatlanul úszó lövedékek. Volt már olyan harminclábas hajó, aminek átszakították a testét. Az egyik rönk egy mólónak csapódott, és köpenyként vitte magával a darabjait.

Amikor az ár megkerüli a régi malmot, a feltorlódott víztömeg már óránként tizenöt mérfölddel száguld. Ami a folyó mentén van, az a folyóé.

Minden évben rosszul megkötött csónakok szabadulnak el, egyre sebesebben közelítve a tajtékzó robajlás felé.

A fedélzeten falfehérré fakulnak az arcok, amint a hajó áthalad a híd alatt, és átszakítja a határt az enyh és az öldöklés, a poézis és a vér között.

Előttük délcegen meredeznek a meder sziklái. A visszavonuló tenger vízesése után egy újszülött zuhatag fogai marcangolják őket.

Itt a halál az úr.