Sophie Villard

Mademoiselle
Eiffel

ÉS A SZERELEM TORNYA

Kossuth Kiadó

Tartalom

PROLÓGUS

1. RÉSZ

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3. FEJEZET

4. FEJEZET

5. FEJEZET

6. FEJEZET

7. FEJEZET

8. FEJEZET

9. FEJEZET

10. FEJEZET

11. FEJEZET

12. FEJEZET

13. FEJEZET

14. FEJEZET

15. FEJEZET

16. FEJEZET

2. RÉSZ

17. FEJEZET

18. FEJEZET

19. FEJEZET

20. FEJEZET

21. FEJEZET

22. FEJEZET

23. FEJEZET

24. FEJEZET

25. FEJEZET

26. FEJEZET

27. FEJEZET

28. FEJEZET

29. FEJEZET

30. FEJEZET

31. FEJEZET

32. FEJEZET

33. FEJEZET

34. FEJEZET

35. FEJEZET

36. FEJEZET

37. FEJEZET

38. FEJEZET

39. FEJEZET

40. FEJEZET

41. FEJEZET

42. FEJEZET

3. RÉSZ

43. FEJEZET

44. FEJEZET

45. FEJEZET

46. FEJEZET

47. FEJEZET

48. FEJEZET

49. FEJEZET

50. FEJEZET

51. FEJEZET

52. FEJEZET

53. FEJEZET

54. FEJEZET

55. FEJEZET

56. FEJEZET

57. FEJEZET

EPILÓGUS

UTÓSZÓ

Impresszum

Ez a történelmi regény az Eiffel-torony létrejöttének történetét dolgozza fel. Számos valós eseményt és szereplőt azonban megváltoztattunk és kiegészítettünk,
így a tények és a fikció elválaszthatatlan művészi egységet alkotnak.

Mindenkinek,
akinek nagyratörő álmai vannak.

„Nincs erősebb, mint az ötlet,
amelynek eljött az ideje.”

VICTOR HUGO

PROLÓGUS

Párizs, 1889. május 6.
A világkiállítás nyitónapja

Ezernyi cseresznyevirág illata töltötte meg a levegőt, a nyitott kocsiban a kora nyári napsütés melengette Claire arcát, miközben lázas izgalommal a rég várt ünnepségre utazott a bouelvard-on. A befont sörényű, nemes paripák patkói fáradhatatlanul csattogtak a cél felé, az egész város oda vágyott. Minél közelebb értek, annál díszesebbé váltak az utcák: a lámpaoszlopokról trikolór lengett a szelíd szellőben, és a magasban kék-fehér-piros zászlófüzérek feszültek az utcák felett. A távolból egy zenekar vidám hangjai szűrődtek Claire felé.

Úgy volt, hogy ez lesz élete legszebb napja, de úgy tűnik, ehelyett az egyik legrosszabb lesz! Sikítani tudott volna a feszültségtől, a kezét tördelte, míg el nem fehéredett a csuklója. A kocsi mindeközben kávézók teraszán sürgölődő pincérek és falatozó vendégek előtt gördült el. A járdát ellepték a sétabotos andalgók, a hatalmas kalapot viselő hölgyek. Az utca sarkán egy klosár kuporgott, remélte, hogy aznap gazdag alamizsnát kap.

Egy áruház ablaka előtt elsuhanva Claire kurta pillantást vetett kocsija tükörképére: elöl, a bakon a jó öreg, cilinderes Jacques, mögötte a kisfiú a plüssállatát szorongatja a kupéban, mellette egy vékony, egyenes hátú, húszas éveiben járó nő ül. Elegáns kalapja alól kikunkorodik kontyba tűzött, vörösesszőke haja.

Milyen magabiztosnak és bizakodónak látszik ez a fiatal hölgy! Mintha semmi nyomot nem hagytak volna rajta az elmúlt napok és hetek fáradalmai és keserves kínjai. Jó, hogy a látszat néha csal – gondolta Claire. Nagyon jó. Mert most biztosan nem mutathatja ki a feszültségét és félelmét. Most nem!

Összeszedte magát, és kissé megemelte az állát. Huszonhat hónapja tették le a torony alapkövét. Huszonhat hónap alatt ez az acélkolosszus megizzasztotta, elbűvölte, megnevettette. És sírt is miatta. Igen, igen, sírt. Claire hunyorgott, és igyekezett nem Francescára gondolni; az itt és mostban maradni, ennél a háromszáztizenkét méter magas óriásnál, a világ legmagasabb tornyánál. Végre büszkén magasodik a város szívében, a Mars-mezőn, és túlszárnyalja a világ összes épületét! A világkiállítás kapujaként fogadja és nyűgözi le a francia és a világ minden tájáról érkező látogatókat.

Tényleg őrületes, gondolta Claire, hogy ez a pontosan tizennyolcezer-harmincnyolc fém alkatrész, amit az apja és a cég mérnökei és építészei terveztek és készíttettek el, végül valóban századmilliméter pontosan összeillett, és kiadta Párizs új attrakcióját, mint egy túlméretezett kirakós. Szinte csodának tűnt. Főleg, ha arra gondolt, eleinte mennyi ellenállással kellett megküzdeniük…

– Ma felmehetek a legtetejére, Mama? – szakította félbe gondolatait Robert éles gyerekhangja. Claire mosolyogva a fiához fordult, aki ünneplőben, finom lakkcipőben, lábát lógázva ült mellette. Még egy apró frakkot és kis cilindert is készíttettek neki!

Claire megpuszilta.

– Persze hogy felmehetsz a legtetejére, kincsem! Még Fibu is – felelte, és megcsiklandozta a plüssbárány duci, gyapjas hasát. Robert arca felragyogott, elkapta az anyja kezét, és megcsókolta, mielőtt újra kinézett a kocsiból, hogy hangosan számolja a cseresznyefákat, miközben dús lombjaik alatt elsuhantak. Épp egy újságosbódé előtt jártak. A kirakatban a szalagcímek mind ugyanazt harsogták: „Ma nyílik a világkiállítás, készen áll az Eiffel-torony.”

Robert természetesen felmehet a torony tetejére – gondolta Claire. Persze csak ha működik végre az utolsó lift is! Gustave és Adi már kora hajnalban elindultak, hogy a liftgyártó cég mérnökeivel személyesen felügyeljék az utolsó simításokat, és elindítsák az utolsó tesztjáratot. Összeszorult a gyomra, mint annyiszor a napokban. Arra fogta, hogy aznap az egész világ Párizsra függeszti a tekintetét, az „Exposition Universelle Internationale”-ra, de természetesen legfőképp a toronyra. Az őrült Eiffel-tornyukra! Mennyi erejébe és idegeskedésébe került a családjának, míg végre minden szegecs, minden acélrúd, minden keresztmerevítő a helyére került! És minden gramm rozsdaálló festék. Csak előző nap vonult le a festőbrigád az utolsó vödör míniumvörössel, persze előtte leejtettek egyet háromszáz méter magasból. Szerencsére senkit nem talált el. Csak egyetlen járókelő öltönyét és cipőjét tette tönkre, ahogy szétfröccsent. Claire már ki is egyenlítette a tisztítás költségeit, és küldött a jóembernek és feleségének egy ajándékkosarat, ami remélhetőleg segített enyhíteni a nagy ijedséget.

Hátradőlt, mélyet lélegzett, és egy pillanatra lehunyta a szemét, míg a lovak fáradhatatlanul trappoltak előre, és Robert a harminchetedik fát számlálta meg. Próbálta elnyomni rossz érzéseit, ellazulni, és örülni az ünnepnek. Főleg az esti tűzijátéknak és fényparádénak. Élete legnagyobb, legfontosabb ünnepe lesz – természetesen Adival kötött esküvője után. Erre megint elfogta a pánik, a mellkasát szorító félelemtől elakadt a lélegzete. Mély levegőt vett. Meg kell győznie Adit. Le kell beszélnie az átkozott tervéről. Sikerülnie kell!

Kihúzta magát, és megint tördelni kezdte a kezét. Hagyd abba, nevetséges ez az idegesség! – szólt magára. Egyszerűen beszélni fog vele. Még ma. A toronyban. A puccos díszvendégek, politikusok, színészek, tudósok és feltalálók között. Nem számít, hogy Thomas Edison és a fonográf várja, meg Buffalo Bill és Annie Oakley, vagy épp Gottlieb Daimler és az a furcsa, ló nélküli kocsija – beviszi a férjét a torony tetején lévő, privát kis Eiffel-szalonba, és beszél vele.

Akkor már csak reménykednie kell, hogy Adi az egyetlen helyes döntést fogja meghozni, és feladja pusztító tervét.

Noha már tavasziasan langyos idő volt, Claire fázott az ünnepi ruhában. Átkarolta Robert-t, aki feltérdelt az ülésen, és kilógatta a kocsi kereke fölé Fibut. Elvégre az apádnak itt a helye, velünk – gondolta az anyja. A családnak épp eleget kellett elviselnie az elmúlt huszonhat hónapban. Ideje, hogy nyugalmasabb vizekre evezzenek. Ideje arra figyelni, ami igazán számít. És az nem a méterben mért magasság, a lépcsők száma, a fémötvözet vagy épp a tervrajz.

Hirtelen a szeme elé termett a plüssbárány, és Robert az ölébe csusszant.

– Mama, Fibu nagyon sokat akar enni abból a sós krumplirudacskából a torony éttermében! – mondta, és hevesen bólogatott.

Az anyja elgondolkodott, majd elmosolyodott, és megbökte a gyerek orrát.

– Abból a divatos belga sült krumpliból? Fibunak tökéletesen igaza van. Egyetek belőle!

Robert elégedetten lemászott az öléből, és visszafordult a boulevard felé. Nagyot nyújtózva letört egy cseresznyefavirágot az egyik mélyen lecsüngő faágról, és az anyjának adta.

Claire megszagolta, és a ruhája hajtókájába tűzte. Megőrzi ezt a rózsaszín virágot, és majd lepréseli, határozta el. A cseresznyevirág mindig erre a nevezetes napra emlékezteti majd. A világkiállítás megnyitójának napjára, és a toronyéra. Ez a nap valaminek a vége, de új kezdet is. Végre elengedheti a tornyot – és a kis családját… remélhetőleg meg tudja menteni.

Habár egész úton sikerült uralkodnia magán, most mégis könnyek csorogtak az arcán. Gyorsan letörölte őket.

– Mami csak nagyon örül a virágodnak, drágám – mondta Robertnek, aki csodálkozva nézte, de a válasz szerencsére megnyugtatta. Fibuval a kezében előremászott Jacques-hoz.

– Mindjárt odaérünk? – kérdezte csengő gyerekhangján, tele bizalommal, reménnyel, hittel. Bízott a világban és a családjában.

Claire nagyot nyelt. Igen, mindjárt odaérnek. Egyre több ember özönlött az utcákon a Mars-mező felé. Mindenki nevetett, tréfálkozott, életteli népünnepély-hangulat uralkodott.

Mindjárt odaérnek. Az Eiffel-toronyhoz.

Ahol döntenie kell.

1. RÉSZ

Részlet a Le Temps napilapból. 1886. június 13.

A pályázat nyertese:

a 300 méter magas vastorony!

Megszületett a döntés a három év múlva megrendezésre kerülő párizsi világkiállítás fő attrakcióját illetően. A város, a kormány és a gazdasági élet képviselőiből álló bizottság az Eiffel-cég tervét választotta. A nyertes terv, a több mint háromszáz méter magas, favázszerű acéltorony szellemi atyja Koechlin és Nouguier, az elfoglalt vállalkozó, Gustave Eiffel cégének két mérnöke. Eiffel korábban főképp hídszerkezeteiről vált ismertté Európában. A feltűnést keltő torony a világ legmagasabb építménye lesz.

A bizottság azzal indokolja merész választását, hogy az építmény, kőből készült versenytársaihoz képest, könnyed látványt nyújt, átlátható, és átereszti a szelet.

A terv kritikusai, köztük a város számos híres írója, művésze és fontos embere azt kifogásolják, hogy a tervezett torony nem szép, az eddig csak ipari építményekhez használt anyag rideg, és miután tegnap ismertté vált az eredmény, tüntetésekre szólították fel a párizsiakat. Egy ekkora acélmonstrumot mindenhonnan látni lehet majd, és alapvetően zavarja meg a városképet. Semmiképp nem szabad eltűrni, védekezni kell ellene – beszélik köreikben.

A világkiállítást 1889. május 6-án nyitják meg a Mars-mezőn, a francia forradalom 100. évfordulójának alkalmából.

1. FEJEZET

Vevey, Genfi-tó, Svájc
Az Eiffel család nyaralója, 1886. augusztus 12.

– Ne, várj, várj! Csukd be a szemed! – hallotta Claire húga, Valentine izgatott hangját. A lány szorosan fogta a karját, és lassan lépkedve vezette a szalon felé. A susmorgás és a léptek surranása a parketten elárulta, hogy a családja épp feláll. Claire mosolygott, és szófogadóan lehunyta a szemét. Tapogatózva indult el. Előre örült a hamarosan elé táruló látványnak. Milyen nagyszerű volt minden évben a névnapi ünnepsége, Assisi Klára napján, amire az egész család összegyűlt itt, a villájukban, a Genfi-tónál! Amikor Gustave néhány éve bevezette ezt a hagyományt, hogy kimutassa hatalmas háláját legidősebb lányának, Claire tiltakozott, mert kellemetlennek találta a kiemelt figyelmet. De most már élvezte a szertartást, hiszen rendszeresen összehozta a családot.

Mint mindig, most is érezte, hogy forróság önti el az arcát, és elpirul, ahogy mindenki körbeállja.

– Megint Paradicsom kisasszony lettél – súgta Valentine kedvesen a fülébe. De tudta, hogy a kis szertartás végeztével szerencsére senki nem fog rá figyelni, mert ünnepelnek, esznek, kacagnak, megnézik a gyerekek kedves rajzait, meghallgatják a zenedarabjaikat, és aztán este táncolnak.

Claire minden évben meghatódott, hogy mennyi gonddal, tervezéssel, ötlettel készül Gustave és az egész család erre az ünnepnapra. Főképp Valentine, akinek a temperamentuma és külseje leginkább hasonlított rá a négy testvére közül, és aki mindig a kezdeményezője és szervezője volt ennek a napnak.

– Meglepetés! – harsant fel ekkor több mint húsz torokból. Claire kinyitotta a szemét. Előtte sorakozott az apja, a férje, Adi, karjában a kisbabájukkal, Robert-rel, a testvérei, az unokatestvérei, a nagynénjei és nagybátyjai, akik most is rázendítettek egy előre betanult dalra. Ezúttal Claire kedvenc sanzonjára, Debussy Beau Soir-jára. Claire átkarolta a mellette álló Valentine-t, és hallgatta a romantikus szövegű dalt, míg el nem csendesedett a család, és mindenki tapsolt.

Gustave megköszörülte a torkát, végigsimította hullámos, ősz haját, előrelépett, és Claire mindkét kezét megfogta.

– Drága Claire-em, hát megint eltelt egy év, és micsoda év! Szeretett lányom maga is anyává vált! – Könnyek szöktek halványkék szemébe, ahogy Claire-ről Adira és Robert-re nézett, aki békésen aludt apja karjában. – Az én Claire-em saját családot alapított egy csodálatos férfival, akit a szívünkbe zártunk. – Adi felé biccentett. A férfi visszamosolygott rá. – A kis Robert-rel új fejezet kezdődik a családunk történetében. És el kell mondanom, a szívem repes, amikor együtt látlak titeket. – Megcsókolta Claire feje búbját. – Még ha kicsit szomorú is vagyok. Mert ez persze azt jelenti, hogy nem körülöttem, az öregúr körül forog a naprendszer. – Kissé bánatosan felnevetett. – Annál inkább szeretném megköszönni neked, drága Claire, mindazt, amit értünk tettél édesanyád halála óta. Ha nem léptél volna akkor, alig tizennégy évesen olyan elszántan anyád helyére, és nem gondoskodtál volna olyan nagy szeretettel a testvéreidről, akkor nem is tudom, egyedülálló apaként hogyan boldogultam volna.

– Főképp, hogy annyi hidat építettél! – kiáltott közbe az egyik nagybácsi, és mindenki felnevetett.

– Igaz – bólintott Gustave. – Claire tette lehetővé, hogy dolgozzak, de ennél sokkal többet is: mindig meghallgatta az ötleteimet, gondolataimat, nagyratörő terveimet, pedig egy fiatal lánynak a sok szögfok, szélerőszámítás, építőanyag-ellenőrzés biztosan kicsit, nos, száraz lehetett.

– Dehogy, Papa – mondta Claire, és kacsintott. – Majdnem olyan izgalmas volt, mint Jules Verne kalandregényei, amiket úgy szeretek olvasni!

– Nocsak, nocsak! – kiáltott fel az egyik unokatestvére, harsány tetszést aratva.

Gustave előhúzott a mellényzsebéből egy kicsi, lila bársonnyal bevont ékszeres skatulyát.

– Mindezért, és mert egyszerűen te vagy a legdrágább teremtés számomra. Valami különlegeset akartam adni. – Átnyújtotta a skatulyát, és biztatóan bólintott. – Nyisd csak ki!

Claire kinyitotta a dobozkát. Egy gyönyörű szép szív formájú, gyémántokkal kirakott aranymedál csillogott a bársonyon.

– Nyisd ki! – mondta Gustave türelmetlenül, mire Claire óvatosan kivette az ékszert, és felhajtotta a fedelét. Egy apró, finom tűzzománcképet talált benne, amit egy nemrég készült fényképükről mintáztak: Adi, Robert és ő maga volt rajta. A kép párizsi házuk kandallópárkányán is ott állt bekeretezve. Az apja nyakába borult.

– Köszönöm, Papa! Nagyon szép. Így mindig velem lesznek a szeretteim.

Gustave bólintott.

– És remélhetőleg én is, még ha nem is szerepelek a képen.

– Hát persze, Papa. – Puszit nyomott az arcára. – Mindig a szívemben hordozlak. Azonkívül mindennap találkozunk.

Gustave bólintott.

– Nagyon hálás vagyok, Claire, hogy az esküvőd után is egy fedél alatt lakhatunk Párizsban. Neked is köszönöm, Adi! – Megint barátságosan biccentett a veje felé. – Nagyon örülök, hogy átadtatok pár szobát a palotátokban. Végtére is mi lenne egy hozzám hasonló idős emberrel család nélkül?

Claire megbökte az apja gömbölyű pocakját, amit, mint mindig, ezüstszürke mellény takart.

– Öregember? De Papa! Még nem vagy hatvanéves. És annyi minden vár még rád!

– Valóban – kiáltott fel néhány rokon –, valóban!

– Igazad van, drága Claire – nevetett fel Gustave vidáman. – De ma nem akarunk munkáról beszélni. Most ünneplünk! Gyertek, kedveseim, az asztalhoz, a kertbe! Terítve van a hosszú asztal a gyümölcsfák árnyékában, vár, hogy jókat együnk-igyunk, és beszélgessünk.

Nem kellett a vendégeknek kétszer mondani, kiözönlöttek a szárnyas ajtón át a teraszra, ahonnan a völgyre és a tóra lehetett látni. Pár vitorlás hajó keresztezte a vizet, egy kirándulógőzös sűrű füstfelhőket eregetett. A túlparti hegyeket könnyű felhőfoszlányok fedték.

Claire letette a medált, és Adival meg Robert-rel a családja után sétált. Mélyen beszívta a jó hegyi levegőt, élvezte, ahogy a magas fű zizeg a talpa alatt. Ezt a hangot Párizsban nélkülöznie kellett. A kedvéért az apja itt, Vevey-ben is csak ritkán nyíratta a füvet, hogy megmaradjon az eredeti nyaralóhangulat, és a méhek és a bogarak is jól érezzék magukat.

Lejjebb, a keskeny homoksávval szegélyezett tópart közelében Adi kerített egy napágyat Claire-nek és magának is, majd letelepedtek Robert-rel az egyik almafa árnyékában. Claire a hasára fektette a fiát, és a hátát simogatta, mire az rögtön békésen visszaaludt. A falusi templom harangjának kondulása visszhangzott a távolból. Adi magához vonta Claire szabad kezét, és megcsókolta.

– Annyira büszke vagyok rád! Olyan boldog vagyok, hogy te vagy feleségem.

Claire hátradőlt, tekintetét a férjén nyugtatva. Milyen szép férfi – gondolta, és pillantásával végigsimította sötét haját, okos, huncut szemét, nagy ívben görbülő száját, aminek csókjai éltették.

Csiripelő verébcsapat szállt el a fejük felett az almafára. Adi hunyorgott, és lehunyta a szemét.

– Milyen volna, ha mindig itt pihennénk, és csak élveznénk az életet?

Claire nevetett, és elnézte, ahogy egy méh egy kék mezei virágra röppen.

– Sajnos erre nem sok esélyünk van, tekintve, amit a céggel terveztek!

– Arra az aprócska tervre gondolsz, arra a hüvelyknyi kis toronyra? – tréfálkozott Adi, és próbálta leplezni, hogy az Eiffel-cég ifjú főnökeként a projekt valószínűleg nem kis kihívás lesz számára.

Claire bólintott, és oldalra simította Robert selymes haját, mire a kisfiú még szorosabban hozzásimult, és felkuncogott álmában. Istenem, milyen finom illata van! Claire nem tudott betelni vele, beleszagolt a hajába.

– Intenzív hetek és évek lesznek.

– Ha egyáltalán megépítjük a tornyot. – Adi arca elsötétült. – Jelenleg pár dolog ellenünk dolgozik.

Claire lehunyta a szemét. Valójában nem akart gondokkal és kihívásokkal foglalkozni ezen a szép napon. Azért jöttek, hogy együtt ünnepeljenek a családdal, és élvezzék a nyarat. Ez a dolguk!

Amíg csak lehet.

Hallották, hogy megzizzen a fű mögöttük, gyors léptek szelték át a rétet. Már fel is csendült az apja feszültséggel teli hangja:

– Nagyon sajnálom, hogy megzavarlak, de rémes táviratot kaptunk!

Claire és Adi felültek, és rémülten pillantottak rá. Robert hangos sírással ébredt.

– Pascal szívinfarktust kapott. Meg… – Gustave hangja elcsuklott. – Meghalt. – Könnyek szöktek a szemébe.

Claire azonnal átadta Robert-t Adinak, és felállt, hogy átölelje az apját. Pascal! Rettenetes! Apja személyi titkára olyan régóta dolgozott a cégnek. Húsz éve vállt vállnak vetve, nap mint nap. Pascal minden projektben részt vett, és magánemberként is levelezett Gustave-val. Bölcs tanácsadó volt, és állandóan szolgálatra kész, sűrű időszakokban akár éjszaka is. Ilyenkor az apja hívatta Pascalt, aki a feleségével nem messze lakott tőlük egy kis manzárdlakásban, és együtt megírtak egy feljegyzést vagy egy fontos levelet.

Pascal – nincs többé? Lehetetlen! Érezte, hogy az apja sír. Simogatta a hátát.

– A drága Pascal! – zokogott az apja. – Persze tudtam, hogy nem lesz örökké mellettem. Hiszen már a hatvanas évei közepén járt. Várható volt, hogy hamarosan nyugdíjba megy. De hogy így menjen el…

Claire a napágyhoz támogatta, és leültette, míg Adi Robert-rel bement a házba. Az apja mögé állt, és a vállára tette a kezét.

Együtt nézték, ahogy a nap ereszkedik, majd lemegy a tó túlpartján magasodó hegyek mögött.

Claire éjjel nem tudott aludni. A hatalmas ezüst telihold sugara egyenesen az ágyára vetült a felhőtlen égről. Túl meleg és fülledt volt a levegő a szobában, de amúgy sem nyugodott volna meg könnyen aznap. Megbizonyosodott róla, hogy Adi és Robert alszanak, és kilopakodott a szobából – mint oly sokszor gyerek- és bakfiskorában. Ki a vevey-i nyaraló kertjébe, hogy beszívja a friss hegyi levegőt, és nézze a csillagokat.

Hálóingben nyitotta ki a verandaajtót, és kisurrant a ház mögé. A csillagokat elsápasztotta a hold, olyan erővel fénylett. Folytatta útját hegynek fel a keskeny erdei ösvényen, a pajta mögött a teniszpálya felé. Biztos megnyugtatja, ha ütöget párat. Kivette az egyik ütőt a pálya szélén a ládából, és felállt a pajtával ferdén szembe, hogy a falnak üthesse a labdákat. Tiszta erőből.