– részlet –

jelenkor

© 2004, 2006 Borbély Szilárd
© 2022 Borbély Szilárd jogörököse
© 2022 Jelenkor Kiadó, Budapest
A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.
A borítón Rozsda Endre Haláltánc című festménye látható.
Hungart © 2022
Borítóterv © Tillai Tamás
Az utószót írta: Száz Pál

Negyedik, javított elektronikus kiadás
ISBN 978 963 518 179 7

Felelős kiadó Nagy Boglárka
Felelős szerkesztő Nagy Boglárka
A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Te is, czillag virágoczka,
Szep ajaku ábrázatoczka,
Heiában szemeid
Állittod kezeid,
Kasziásnak haragia
Elted el ragadgia,
Od magad, szep virágoczka.

Ilonáért

1940. 01. 15. – 2000. 12. 24.

és Mihályért

1933. 10. 03. – 2006. 05. 26.

Első Könyv
Nagyheti Szekvenciák

—Und bald für Lieb’ und Liebes-Schmertz
Entblöst’ er und durchstach sein Hertz,
Es lassend auff sie sincken.
Da floß sein rosinfarbnes Blut
Auff sie wie eine milde Flut,
Und gab sich ihr zu trinken.

—Als solchs die Psyche nur erblickt,
Schrie sie voll Trost und gantz erquickt:
Diß ist die Wasser-Quelle!
Diß ist das Brünnlein, die Fontein,
Der Ursprung, den ich meyn’ allein,
Den trinck’ ich auff der Stelle.

A Pelikán allegóriája

Mert mint ama Pelikán,

amely Rozmaringra száll,

Rozmaringnak ágára,

s néz a lemenő Napra,

mert immár napszállatra

fény esik a Halottra

a redőny résein át,

arcát fénycsík szeli át,

várja a Feltámadást,

s a Madár csak halogat,

mikor már lement a Nap,

számolja az ágakat,

a Rozmaring ágait,

amely olyan, mint a Hit

fénye, gyilkosan vakít:

„Kérlek, zarándok Lelkem,

Téged is, halott Testem,

Értsetek egyet velem:

Pelikán a Rozmaring-

ágra szállva ága ring,

s nem mozdítjuk szárnyaink.

Krisztus ötezer-négyszáz

És negyven ütést számlál,

amikor Őt megbántják,

s Töviskoronájának

hetvenkét kis ágának

tüskéi mind fájnának,

ha a Holt föltámadna,

s mint Pelikán, itt járna

az Allegóriája.”

I.

Meghalt. És holtnak hitte mind,

ki korábban szerette.

Véres volt teste és büdös,

mikor a földbe tette

néhány rokon. És pár barát.

És nem volt velük senki,

aki meg tudná mondani,

hogy mit jelent a testi

feltámadás, amelybe még

nem halt bele, csak Krisztus.

Kit látott visszatérni

néhány tanítvány. Nem biztos

azonban, hogy ez végleges.

Mármint a halál ténye.

Csupán csak annyi bizonyos,

hogy elvész a szem fénye

mind. A bőr megszürkül. Ráncos

lesz, és fogásra merev,

mint egy szövet. És hiányzik

valami, de nem leled

azt az egy szót, hogy fülébe

súgd. Talán emlékezne:

egy elmúlt, előző élet

visszfénye érkezne

most közénk: egy Örök Krisztus,

aki halott. Csak Hús,

lélek nélkül, s mint nyelv, bűzlik

bennünk. Szájban a szó: Korpusz

immár az Örök Halál

léte. Testi szememben

benne van. És meglátom,

ha behunyom, Halálom.

Vagion világban egy kasziás
Halál nevü nylas puskás,
Nylayt futtattya,
Kaszaját jártattya,
Haraggal dühüdeot,
Jadzik az fü közöt,
Od magad, szep virágoczka.

Második Könyv
Ámor & Psziché Szekvenciák

—Ich nahe mich mit Hertz und Mund
Sie tausendmahl zu küssen;
Laß mich zu jeder Zeit und Stund
Den Honig-Safft geniessen;
Laß meine Seel ein Bienelein
Auff diesen Rosen-Wunden seyn.

I.
Psziché, ha visszatérne

Amikor egy álom nem teljesül,

ébredéskor az agyban elpusztul

egy sejt. Emlékei ekkor eltűnnek.

Aki felébred, erre többé nem

emlékszik. A komputeres felvételeken

ilyenkor apró, ultramarinkék

pontokat látni, amelyek, mint

egy távoli, már halott galaxis

csillagai, időnként felvillannak.

Kezdetben ezeket képernyőhibának

vélték. A felvillanások idővel egyre

sötétebben sugároznak. Még megfejtetlen,

kódolt üzenetet közvetítenek. A kutatók

a legsötétebbet Pszichének nevezték el.

II.
Az anyagtalan magzat

Az emberi arc közel kétszáz érzelmi

állapotot képes mimikával kifejezni.

A csecsemő ugyanennyi hangot tud

adni. A beszédhez azonban csak néhány

tucatra van szüksége. A többit elfelejti.

A gyermek nem nyelvi szabályokat tanul,

hanem téves példákat hall. A hibákból

helyes szabályokra következtet. Majd

személyisége is a nyelv által alakul ki. Ezért

van, hogy az én nem ég el a krematóriumban,

ahol hamvasztás előtt a márványlapra

helyezett test nagy inait átvágják, a koponyát,

hogy föl ne robbanjon, meglékelik. A comb

forgócsontjait végül mégis meg kell őrölni.

—Psyche die verliebte Seele
Weil sie keiner wahren Lust
Noch im Feld noch in der Höle
Ihr ohn Jesu war bewust:
Nahm von allem Urlaub frey,
Und verließ die Schäfferey.

—Gute Nacht ihr grüne Matten,
Gute Nacht du buntes Feld:
Gute Nacht ihr kühle Schatten,
Sprach sie, und du gantze Welt:
Gute Nacht du süsser Bach
Denn ich folge JESU nach.

Harmadik Könyv
Haszid Szekvenciák

Laß kommen alles Kreutz und Pein,
Laß kommen alle Plagen;
Laß mich veracht, verspottet seyn,
Verwundt und hart geschlagen:
Laß aber auch in aller Pein
Mich ein geduldigs Lämmlein seyn.

Ich weiß man kan ohn Kerutz und Leid
Zur Freude nincht gelangen:
Weil du in deine Herrligkeit
Selbst bist durchs Kerutz gegangen:
Wer nicht mit dir leidt Kreutz und Pein,
Kan auch mit dir nicht selig seyn.

Tenger Könnyek Csillaga

Az éjszakában Pásztorok.

Lehajtott fejjel ébren

marhavagonban ácsorog

közöttük Jézus éhen.

Csillag van minden homlokán,

és csillag van a mellén.

Csillag ragyog az ég fokán,

a Törvénynek a helyén.

A büdös égen angyalok,

s gyilkosok a pásztorok.

A Tenger Csillag fent ragyog,

s lent a Testre Könny fagyott.

Mária az éjszakába

néz a rácson egymaga.

Karjában a Jézuskája

már csak egy játék baba.

„Jó éjszakát! Jó éjszakát!”

A halott Echó hangja.

„Te fals világ, jó éjszakát!”

Nem az örömhírt mondja.

„Az ember mind egylényegű,

mint Krisztus és a Lélek.

A rajtunk élő kis tetű

csípése is az Élet…”

A pásztoroknál fegyverek.

Bakancsok lépte koppan.

Nem vitáznak. Üres szemek.

Halott Mirjam legottan.

„Óh, pásztorok, kegyetlenek!”

A vér fröccsen a hóra.

„Fiammal együtt öljetek!”

Kiköpnek a zsidóra.

Az Éjben Echó hangja szól

Pszichének: „Jó éjszakát!”

A havon Féreg araszol:

„Pásztorok! Jó éjszakát!”

I.

(1)

„A Megváltó akkor fog eljönni” –

mondta Reb Taub –, „ha a világ

már nem tud többé elrejtőzni

előle. A Mindenség Királya ugyanis

a Teremtésnek csak a másolatát

hozta létre. Az eredetit a Messiás

jobb szemébe rejtette el.” Reb Hersele

pedig, az olaszliszkai azt tanította:

„A Megváltó minden Sábeszkor

eljön. S megáll a szombat küszöbén.

Várja, hogy azt mondják: »Jöjj,

Vőlegény! Szép Arád, a Szombat

Királynő, mindjárt érkezik!« És a

Messiás csak áll ott a küszöb előtt.”

(2)

Amikor Esuát, az utolsó prófétát

kínozták, Gábriel angyal kivette

a szemeit. A helyükön maradt véres

gödörbe a vak Sámuelét illesztette,

hogy Esua ne láthassa az emberek

gonoszságban kéjelgő arcát. Sámuel

világtalan szemei az ég felé fordultak.

De Sámuel szemei kisebbek

voltak, ezért lötyögtek Esua szem-

gödrében. Az így támadt résből

szivárgott a vér. A fölfelé fordult

szemgolyóból a paradicsomnyira

duzzadt szemhéj miatt takarásban

maradt a szembogár. A gyilkosság

fénye nem hatolt be az üvegtestbe,

amely ekkor a belső sötétségre figyelt.

A Tegnapról egy szekvencia

A tegnap napja úgy múlt el titokba,

Míg eltelik még néhány pillanat,

A kerti széket ottfeledte volna,

Vagy tolta volna át a fák alatt;

És a tetők, amíg a fényben állnak,

S a tegnap napja benne, mint a távlat,

A kertekben az almafák alatt,

Ott átsuhan az Angyal és a Nap;

A tűznyelvek az ágakról leválnak,

És egyre hullnak, mint a gondolat,

Mint szénné égett ág a fák alatt

Egy kéz, mint érintése mirtuszágnak;

Úgy nyílt ki, és mutatta fel az égnek,

Míg egyre hulltak szívükben az almák,

Az alkonyatban, mint benzinben, égtek

Ott ketten ők, amíg az angyal lát-

Ott zuhanni le a Harmadik Mennyből

Egy fényes csillagot, amely aláhullt,

És pontosan hasonlított az Én-re,

A teremtésbe hullt csillagszemétre,

Amely a földre visszatérő gondolat

Alakját, mint Messiás, magára ölti,

Míg a tegnap olyan, mint a Szombat,

A hasonlat, amely időt feszít ki,

És távolságot két betű között,

Amíg jel és jel tere által Én-t teremt

Az Írásban Isten; hol földre száll,

És testet ölt, mely Test: emlékezet

És Pillanat, mely hideg, mint a Nap,

A Holnap Napja, mely az Örök

Szombat, két délután közötti alkonyat,

Hol Én lakik s egy másik Pillanat.

amol iz geven a jidele
a jidele a jidele

hot er gehat a vajbele
a vajbele a vajbele

hoben zej gehat a kadisl
a kadisl a kadisl

iz dosz kadisl gestorbn
gestorbn gestorbn

amol iz geven a jidele
a jidele a jidele

Mivel már bé-setétedett,
Kérünk Teremtönk tégedet,
Hozzánk kegyelmességedet
Mutasd, ’s szokott örzésedet.

Gaz álmok távúl essenek,
Rút látásink el-veszszenek,
Satánok meg-köttessenek,
Hogy Testünk ne fertezzenek.

Engedd ezt nékünk kegyessen,
Atya, Fiu, fölségessen,
Szent Lélekkel egyetemben,
Elvén örök dichöségben. Ámen.

JEGYZETEK

1 „Allegorikus haláltáncének, az Est messor cognomento mors kezdetű latin ének fordítása. A latin eredeti az Es ist ein Schitter haiszt der Todt kezdetű német ének nyomán készült. Másik fordítása a Cantus catolici-ben Kaszás itt földön a halál kezdettel található.” In Régi Magyar Költők Tára (RMKT), sajtó alá rendezte Stoll Béla, Budapest, 1974, XVII., 7. 726. Az idézett rész a vers 11. strófája; i. m., 307–310. oldal.

2 „A karácsonyi véres tragédiákról dr. Kovács Sándor alezredes, a Megyei Rendőr-főkapitányság megbízott bűnügyi igazgatója tájékoztatta lapunkat.

Elmondta: vasárnap reggel kapták a bejelentést, miszerint az Arany János utcában lakó B. Mihály lakásába az éjszaka folyamán ismeretlen tettesek behatoltak és több fejszecsapással megölték B. Mihálynét, míg a férjét életveszélyesen megsebesítették. A nyomokból ítélve a házaspárt álmukban lephették meg, akiknek esélyük sem volt a védekezésre. Az asszony holttestét az ágy mellett találták meg vérbefagyva, míg a férje számos sebtől vérezve a lakás másik helyiségében volt. Valószínű, hogy álmából felriadva menekülni próbált a baltacsapások elől. A lakás teljesen fel volt dúlva, amiből arra lehet következtetni, hogy a támadók értékek után kutattak. Eddig azt sikerült megállapítani, hogy az elkövetők többen lehettek, akik italokat, készpénzt, sőt még az ünnepre szánt mákos és diós bejglit is magukkal vitték.” K. M. – F. A.: Rablógyilkosság szenteste, in Kelet-Magyarország, 2000. december 27., 1. oldal.

„Kedden a megyei bíróság dr. Bálint Tibor büntetőtanácsa előtt elkezdődött a közel két évvel ezelőtt karácsony viliára virradó éjjel elkövetett rablógyilkossági ügy tárgyalása.

A lakosság körében nagy felháborodást kiváltó bűncselekményben nagy erőkkel nyomozott a rendőrség, míg végül eljutottak négy gyanúsítotthoz. A helybéli férfiakat – R. Dániel (29) elsőrendű, B. Sándor (30) másodrendű, S. Attila (23) harmadrendű és Z. Ferenc (25) negyedrendű vádlottakat – a megyei főügyészség nyereségvágyból több emberen elkövetett emberölés bűntettének kísérletével vádolja.

A vádirat szerint a társaság 2000. december 23-án este az elsőrendű vádlott lakásán szórakozott. Késő éjjel a házigazda elmondta, hogy tud egy házról, ahol értékek vannak és nincsenek otthon, így könnyedén betörhetnek. Hajnali 2 óra körül elindultak a sértett, B. Mihály portájára. Bemásztak a kerítésen, majd a negyedrendű vádlott a magával vitt vasrúddal, míg az elsőrendű egy baltával próbálta kifeszíteni a lakás bejárati ajtaját. A zajra felébredt a mégis otthon lévő házigazda és kinyitotta az ajtót. R. Dániel többször fejére sújtott a baltával, míg Z. Ferenc a vasrúddal verte fejbe. A közben földre esett baltát B. Sándor felvette és bement a házba, ahol B. Mihálynétól pénzt követelt, majd a baltával többször a fejére ütött.

Ezt követően kutattak a lakásban és 200-300 ezer forint készpénzt, ruhaneműt, arany ékszereket és 30-40 liter pálinkát vittek el.” K. M. – F. A.: Tagadnak a mészárlás vádlottjai, in Kelet-Magyarország, 2002. október 16., 8. oldal.

„Ritkán fordul elő, hogy emberölési ügy vádlottjait felmenti a bíróság bizonyítottság hiányában. Ez történt a közelmúltban, […] a mészárlás néven elhíresült, és a lakosság körében nagy felháborodást kiváltó ügyben a nyereségvágyból, több emberen elkövetett emberölés bűntettének kísérlete miatt emelt vád alól dr. Bálint Tibor büntetőtanácsa felmentette: az elsőrendű R. Dániel (30), másodrendű B. Sándor (31), negyedrendű Z. Ferenc (26) és harmadrendű S. Attila (26) (ő bűnsegédként lett megvádolva) lakosokat. Az ítélet valamennyi vádlottal szemben jogerőre emelkedett.

A vádirat szerint (erről és a tárgyalásokról lapunkban folyamatosan beszámoltunk) a vádlottak 2000. december 23-án este együtt italoztak. Később elhatározták, hogy elmennek egy házhoz, ahol nincs otthon senki és értékeket szereznek. Másnap hajnali 2 órakor elmentek a kiszemelt Arany János utcai lakáshoz, magukkal vittek egy baltát. Tévedtek, mert a háziak otthon voltak. A 67 éves férfi felébredt, kijött a lakásból. A gyanútlan embert több baltacsapással letaglózták, vascsővel is fejen ütötték. A lakásban tartózkodó sértett férfi 59 éves feleségétől pénzt követeltek, majd őt is többször fejbe ütötték a baltával. Elvittek 200-300 ezer forint készpénzt, ruhaneműt, ékszereket és 30-40 liter pálinkát. A bántalmazás következtében az asszony a helyszínen meghalt, míg a férje életveszélyes sérüléseket szenvedett.

A tárgyalásokon mind a négy vádlott ártatlannak vallotta magát, más (tárgyi) bizonyíték meg nem állt rendelkezésre. Sőt az addig társaira és magára terhelő vallomást tevő, S. Attila harmadrendű vádlott visszavonta több verzióját az esetről és elnézést kért társaitól, hogy miatta a vádlottak padjára kerültek. Azt állította, hogy a hamis vallomásra a nyomozók kényszerítették…” Fullajtár András: Felmentések gyilkossági ügyekben, in Kelet-Magyarország, 2003. április 30., 8. oldal.

3 Sie wird auß dem Hertzen JESU getränckt. Angelus Silesius: Heilige Seelenlust oder Geistliche Hirtenlieder der in ihren Jesum verliebten Psyche. (1657), Hsg. Georg Ellinger, Halle a. S., Max Niemeyer 1901, 270.

Majd szerelme és fájdalma
Miatt szívét általszúrta,
S Pszichére ráhanyatlott.
Mert rózsaszínű Vére már
Ömlött rá, mint a gyenge ár,
Mely innija adatott.

Ím Psziché ezt észre vette,
S kiált vígan felfrissülve:
„Ez a Víznek Forrása!
Ez a Kútja, Kútacskája,
Ez a Kezdet, bizonyára:
Megiszom egy hajtásra!”

(A Szerző ford.)

4 Az 1. jegyzetben idézett vers első strófája. In: RMKT XVII. 7., 307.

5 Die Psyche begehrt ein Bienenlein auff den Wunden JESU zu seyn. In Angelus Silesius: i. m., 80.

Szivem és szám úgy közeleg
Őt ezerszer tsókolni;
Óh, engedj minden perczenet
Méz-nedveit kóstolni;
Lehessen Lelkem méhetske
Sebén, mely Rózsa-kelyhetske.

(A Szerző ford.)

6 Die Psyche verlässet die Begier aller Dinge, daß sie sich mit Jesu allein ergetzen möge. In Angelus Silesius: i. m., 192–193.

Mert Psziché szerelmes Lelke
Az igaz Örömre már
Sem a Földön, sem a Mélybe’
Jézus nélkül nem talál:
S mindenkitől búcsúzik,
Hagyja végleg nyájait.

„Jó’jszakát ti zöld mezők,
Jó’jszakát színes Virág,
Jó’jszakát ti árnyas erdők” –
Mondta, „és te szép Világ:
Jó’jszakát édes Patak!
Követem JÉZUSunkat!”

(A Szerző ford.)

7 Sie hält bey dem Lämmlein JESU umd [sic!] Geduld an. In Angelus Silesius: i. m., 263.

Jöjj hát minden Kín és Kereszt,
Jöjj hát minden Gyötrelem;
Tsúfoljanak, megvessenek,
Üssenek, legyen sebem:
Tegyék, s mindennek fájdalma
Által leszek jó Bárányka.

Tudom, Kereszt és Fájdalom
nélkül Öröm rám nem vár.
Mert Ditsőségedbe, vallom,
Kereszten át jutottál.
Véled Kereszt és Fájdalom
által lehet Boldogságom.

(A Szerző ford.)

8 A Haszid Szekvenciák három szereplője a magyarországi haszidizmus három nagy alakja: Taub Eizik (1751–1821) kállói, Mózes Teitelbaum (1759–1841) sátoraljaújhelyi és Friedmann Hersele (1808–1874) olaszliszkai caddikok, akiket csodarabbiknak tekintettek, és ma is szentként tisztelnek; sírhelyeikhez évente elzarándokolnak.

9 „Mákóm (hely) a világot átfogó Isten elnevezése a Biblia utáni időkből.” Martin Buber: Haszid történetek, fordította Rácz Péter, Bp., 1995, I. 213.

10 A héber ábécé 22 betűből áll, a betűknek számértékük is van. Az alef az egyes, a beth a kettes, etc.

11 Három Ifjú Éneke: Vesd össze: Éneklő Egyház, Római Katolikus Népénektár – liturgikus énekekkel és imádságokkal. Szent István Társulat, Bp., 2004, 1341–1343.

12 Többek között A Zsidótlanítás szekvenciája támaszkodik legerősebben Randolph L. Braham alapvető munkájára: A magyar holocaust, ford. Zala Tamás és Berényi Gábor, Gondolat Kiadó, Bp., 1988.

13 A gödölyéről szóló mesére történik utalás, amelyről az OMZSA-Haggáda még a következőket tartja szükségesnek közölni: „…úgynevezett láncolatos vagy halmozó mese. Célzata megértetni azt, hogy Isten a mindenség legfőbb ura, minden Vele kezdődik és minden Vele tetőződik be. A Chad-gadja-nak különböző európai változatai vannak. […] a XIII. században, Németországban keletkezett és csak a XVI. században került bele a németországi haggadákba. Később keleten is igen népszerű lett.” in Haggáda, Ribáry Géza dr. bevezetésével, Munkácsi Ernő dr. történeti és művészeti tanulmányaival, Kohn Zoltán fordításával és magyarázataival, kiadja az Országos Magyar Zsidó Segítő Akció, 73. oldal.

14 Ennek a versnek a mottója első megjelenésekor a Kertész Imre Nobel-beszédéből vett részlet volt: „…s Auschwitzon gondolkodva így, talán paradox módon, de inkább a jövőn, semmint a múlton gondolkodom.”

15 A zmirot-dalok a szombatot búcsúztató énekek megnevezése, vö. Sámuel imája – zsidó imakönyv, főszerk. Oberlander Baruch, Chábád Lubavics Zsidó Nevelési és Oktatási Egyesület, Bp., 1996.

16 Erdélyi jiddis népköltészet, válogatta, fordította és az utószót írta Kányádi Sándor, Európa Könyvkiadó, Bp., 1994, 6–7. oldal.

volt egyszer egy kis zsidó
egy kis zsidó egy kis zsidó

volt néki volt egy asszonya
egy asszonya egy asszonya

volt nékik volt egy kisfiuk
egy kadisuk egy kadisuk

de meghalt ó a kadisuk
a kisfiuk a kisfiuk

volt egyszer volt egy kis zsidó
egy kis zsidó egy kis zsidó

(Kányádi Sándor fordítása)

A fordító a következő, megértést könnyítő jegyzetet fűzi az énekhez: „kádis – »szent« (héber); Istent dicsőítő ima, ezt mondják a gyászolók elhunyt hozzátartozóik emlékére. Átvitt értelemben a fiúgyermeket is jelenti, aki majdan, apja-anyja elhunyta után, ezzel az imával fenntartja szülei emlékét.” I. m., 207. oldal.

17 Estveli ének. Első nyomtatott kiadása: Utitárs. Pozsony, 1643. „Az ének Te lucis ante terminum kezdetű ambroziánus himnusz magyar fordítása. A IX. századtól a legújabb időkig a zsolozsma befejező részének, a completoriumnak himnusza volt. Tartalmilag a completorium szentírási olvasmányának (lectio brevis; 1Pét 5,8) továbbfejtése és a nyugovóra térőnek esti imádsága.” Vö.: RMKT, 290–291. és 630–631. oldalak.

Képek, metszetek

1: Lucas Cranach: Vénusz és Ámor (részlet)

2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12: A nagyszombati egyetemi nyomda betűmintakönyve, 1773: Harsonás-motívum

13: A budai könyvkereskedők emblémája, 1524: Mária Jézussal

14: Id. Lucas Cranach: Keresztre feszítés (részlet)

15: Id. Lucas Cranach: Keresztre feszítés (részlet)

16: Idős asszony gyermekekkel az auschwitz-birkenaui koncentrációs táborban

17: A nagyszombati egyetemi nyomda betűmintakönyve, 1773: Barokk angyal

18: A nagyszombati egyetemi nyomda betűmintakönyve, 1773: Isten mindent látó szeme

Száz Pál: A gyász szekvenciái

Utószó

A Halotti Pompa első kiadása 2004 tavaszán jelent meg, feszült várakozás közepette, amely nem csak irodalmi érdeklődésből fakadt. A szakma, illetve a folyóirat-olvasók előtt már ismert volt, hogy a kiváló költő készülő könyve elválaszthatatlan attól a magánéleti tragédiától, amelyről a kötet jegyzetapparátusában idézett újságcikkek tudósítanak. Attól a 2000 karácsonyának víliáján, Jánkmajtison történt brutális rablógyilkosságtól, amelynek következtében a költő édesanyja életét vesztette, édesapja pedig utolsó éveit meghatározó, maradandó sérüléseket szenvedett. A Kelet-Magyarország cikke, amelynek részleteit a könyv második jegyzete közli, arról is beszámol, a költő hogyan szerzett tudomást az eseményekről: „A dráma úgy derült ki, hogy a sértettek gyereke Debrecenből többször próbálta hívni telefonon szüleit, mivel azok nem jelentkeztek, telefonált a községben lakó egyik rokonnak, aki vasárnap reggel fedezte fel a szörnyű eseményt.”

Az alig elképzelhető traumát Borbély Szilárd végül a költészet eszközeivel igyekezett feldolgozni. Noha a verseskötet ezeket az eseményeket dolgozza fel, mégsem jelennek meg közvetlenül a versekben, s háttértudás híján az olvasó nem is gyanítana róluk semmit. Szabatosabban fogalmazva, a Halotti Pompát e traumatikus indíttatás ellenére sem jellemzi az a vallomásosság, amelyre lírahagyományunkból fakadóan számíthatnánk. A kötet versei kulturális és vallási hagyományok számtalan elemét mozgatják gyakran zavarba ejtő módon, s bár a Halotti Pompa központi témája a gyilkosság és a halál, költői képei pedig gyakran a nyers brutalitás variációi, a szerző nem beszéli ki személyes tragédiáját, hanem közvetett és áttételes módon dolgozza a versekbe. Némely motívum így a versszövegbeli jelentésén túl az életrajzi háttér ismeretében többletértelmet nyerhet, mint A Várakozás szekvenciájának sorai: „Születésnek Viliáján / zsidóknak a Jézuskáját / a pogányok megfojtották.” De ilyen a sokszor felbukkanó szemmotívum is: például a „paradicsomnyira / duzzadt szemhéj”, a Haszid Szekvenciák I. (2) versében szereplő hasonlat mögött a véres valóság tapasztalatát sejthetjük, a koponyára mért ütés következményét.

A közvetlen személyesség gesztusai azonban az ezekhez hasonló ritka kivételeket leszámítva nem a versek főszövegében, hanem sokkal áttételesebben, a paratextusok és idézetek nyomán jelennek meg a korpuszban. A szerző által a jegyzetekbe válogatott újságcikkeken kívül a diszkrét ajánlás a legárulkodóbb. A dedikáció ragozása (Ilonáért, Mihályért) a gyászmisére vagy az elhunytak emlékére, azaz lelki üdvéért bemutatott istentiszteletre asszociál. A Halotti Pompa második kiadása kapcsán jegyezte meg Borbély egy beszélgetés során: „Amikor 2006-ban leadtam a kötet anyagát, még élt édesapám. Akkor halt meg, amikor nyomdába ment a könyv, ezért már nem volt mód belenyúlni.”1 A szerző később a saját példányában, amelyben javításait jelezte, egészítette ki a dedikációt apja halálozási dátumával: 2006. 05. 26.

A Halotti Pompa az emlékezésre, a gyászfeldolgozásra, a trauma kibeszélésére, kiírására tett nagyszabású kísérlet. Költői teljesítményként már csak azért is kimagasló, mert minderről beszélni tudott a líra nyelvén. Az immár irodalmi klasszikusként értékelhető remekmű sajátos költői nyelvet alkotott, olyan univerzumot, amely paradox módon bár a hagyomány elemeiből építkezik, mégis autentikusan szólal meg. A gyász némaságát a kölcsönvett szavakból épített megszólalás töri meg, s azt, ami elbeszélhetetlen, csak egy talált nyelv töredékeinek tökéletlen összeillesztése által lehet elmondani. A nyelv megtalálásáról a szerző Az igazi nevemet nem ismerem címen közölt interjújában a következőket mondta:

„Ez az út hosszú volt. A harag, a gyűlölet, a bosszúvágy szörnyű stációkat jelentettek számomra. Kezdetben nem akartam ehhez a témához nyúlni. Másfél-két év múlva egy véletlen adott formát neki. És csak akkor írtam erről, amikor már nem voltak indulatok bennem, amikor már csak a szomorúság maradt és a gyász. Emlékművet akartam nekik állítani, egy monumentumot. Egyszer csak úgy éreztem, hogy az a korszak, amellyel foglalkozom, hatalmas eszköztárral rendelkezik mindennek kifejezésére. Hatalmas költői arzenálja van a halál és a feltámadás és a hozzájuk kapcsolódó emberi szenvedés kifejezésére. Nagyon szép és kidolgozott nyelvet hagyott ránk, amelyet kölcsönözhetek tőle, mert a saját eszközeim roppant csekélyek ahhoz, hogy beszéljek róla. Az érintettségem pedig túlságosan nagy. Így azt gondoltam, hogy használni fogom azoknak a tudását és nyelvét, akik arról tudnak szépen és hitelesen beszélni, amiről én is szerettem volna.”2

A hagyomány e kölcsönvett elemeire már az első kritikák utaltak, és ahogy a szövegköziséggel operáló művek esetében lenni szokott, e kötetről írott munkák sem hagyhatták figyelmen kívül a versszöveg belső összefüggésein túli, egyéb szövegekhez, illetve a kulturális tudás javaihoz vezető jelentésszálakat.

A kötet három könyve három különböző hagyománykör elemeiből merít. A Nagyheti Szekvenciák a kereszténység képzetköréből válogat, a késő középkori halálkultúra, az ars moriendi, a jó halál, a Négy Végső Dolog és különféle vallásos allegóriák toposzait használja fel. Nyelvében pedig a régi magyar költészet epicédiumgyűjteményeit, azaz gyászversköteteit, a halottas énekek és búcsúztatók, a barokk temetési pompák, a pompa funebrisek világát idézi meg, az emblémaköltészet képeit mozdítja be, a vég tudatának retorikai zengzetességét használja s forgatja ki, a vantitas és memento mori koreszményének talál mai, nyugtalanító megfogalmazást. A versek imitálják a régies nyelvhasználatot, nemcsak az enyhe archaizálás és az ortográfia (a nagybetűk, az aposztrófok) tekintetében, de a ciklus nyitányában idézett Régi Magyar Költők Tárában is gyakran fellelhető nyelvi-költői ügyetlenség okán is, amely a vallásos költészet laikus, néha dilettáns gyakorlatlanságából ered. Ezt a naiv nyelvi világot igyekszik Borbély a helyenként kimondottan kopogós ritmussal, közhelyes vagy esetleges rímeléssel imitálni. E direkt fűzfapoézis által felgyűrt halmozás néha az értelmet is alárendeli a ritmusnak, s a szintagmák fűzése olykor a belső ellentmondásokkal vagy a hiányokkal is számol, mint például a XV. versben: „Mert érte mentek éjszaka, / S vasrudakkal veséit, / És körmeit csípőfogókkal / Tépkedték le heréit”.

A passiót, Krisztus (és Mária) szenvedéstörténetét középpontba állító, azt újraíró és átszcenírozó Első Könyv után következő Ámor & Psziché Szekvenciák negyven szabad formájú szonettje egy antik mítoszon alapul. Ámor az eredeti, Apuleius Metamorphoses (magyarul Az aranyszamár) című regényének tündérien szép betéttörténete szerint éjjelente, teljes sötétségben látogatja meg a mesés szépségű lányt, Pszichét, aki az ismeretlen tilalmát megszegve egyszer álmában világot gyújt, hogy titkos szeretőjének kilétét leleplezze. Az isten haragra gerjed, elhagyja szerelmét, aki hosszas vándorlások és megpróbáltatások során válik méltóvá újra egyesülni vele. Az ókori misztikus történet – a görög ψυχή szó lelket és pillangót is jelent – a ciklusban csak nyomaiban, motívumaiban van jelen. A szerető itt gyilkos szerető, a szerelem csak a halál napos oldala, a szárnyas isten pedig egyszerre Érosz és Thanatosz. A ciklus központi lepkemotívuma mögött azonban egy Csokonai-áthallás is felfedezhető. A fentebb problematizált nyelvtalálás folyamata szempontjából is tanulságos idézni a szerző szavait egy interjúból:

„…polgári szakmám szerint én irodalomkutató vagyok – Csokonai A pillangóhoz című verséről kell írnom egy tanulmányt. Kutatom, mint egy rendes irodalomtörténész, bemegyek a könyvtárba, és van egy Ámor és Psyche-utalás ebben A pillangóhoz című versben. És akkor kikérek könyveket, a számítógépes katalógus kidob Ámor és Psyche névre mindenféle könyveket, közben kihoznak Angelus Silesiustól egy különös könyvet, ami Psyche vágyódása, szerelme Ámorhoz, aki maga Krisztus. Ezt a könyvet elkezdem olvasni, egy idő után elkezd a dolog működni, ez nagyon jó, ez egy nyelv, és akkor elkezdődnek a Halotti Pompának az Ámor és Psyche szekvenciái című fejezet versei íródni és akkor nagyon gyorsan dolgozom. Így kezdődött, az Angelus Silesius-kötet olvasásával, milyen érdekes ez.”3

Borbély a verseiben gyakran a logikát szétfeszítő, a paradoxonok által a nyelv és jelentés határaira merészkedő, katolikus misztikus költő Heilige Seelenlust oder geistliche Hirtenlieder című versciklusára utal. Silesius e költeményeinek részletei a Régi Magyar Költők Tárából vett idézetekkel váltakozva mottóként szerepelnek a kötet ciklusai között. Az eredeti nyelvű idézeteket a kötet jegyzetapparátusába maga Borbély Szilárd fordítja le a régi magyar nyelvhasználatot imitálva, a versek keletkezésével mintegy paralel nyelvi állapotba ültetve át azokat. A bonyolult szövegközi viszonyokra, áthallásokra, kölcsönzésekre épülő poétika itt még a fordítás aspektusával is kiegészül.

Az Ámor & Psziché Szekvenciák ezt a mitikus mintát és misztikus megfeleltetést a hagyományból kiemelve különös módon a modern, jelenkori világ kulisszái közé helyezve rendezi újra. A versekben olvasható, a biológia, az agykutatás, a nyelvészet, a neurofiziológia, a neuropszichológia és neuroteológia vagy éppen az alvástudomány és parapszichológia tárgyához tartozó kijelentések leginkább az új kutatások eredményeit népszerűsítő cikkek leegyszerűsítő megfogalmazásaira vagy egyenesen a(z ál)tudományos hoaxokra emlékeztetnek. A virtuális világban portyázó Lepkevadász, a nőket mészároló sorozatgyilkos, a különös kínai szokások, a kéjgyilkosság képei (amelyekben az aktus egyben agónia is), az üzekedés mint haláltusa, a kielégülés pedig mint a halál pillanata, a korunk popkultúráját idéző képekre, a krimik vagy thrillerek világára hasonlítanak, vagy éppen a városi legendák horrorisztikus meséit idézik meg.

A Halotti Pompa Harmadik Könyve, a Haszid Szekvenciák a keresztény és az antik világ elemei után a zsidó kultúrából merít. Mindenekelőtt a kelet-európai zsidóságnak a felvilágosodással egy időben induló, de attól homlokegyenest különböző, vallásos megújulást hirdető kegyességi mozgalmára utal, amelynek egyébként gazdag irodalmi utóélete volt. A haszid történetek Martin Buber és Jiří Langer magyarul is hozzáférhető gyűjteménye Borbély több művét is inspirálta. A ciklusban az előzményekhez képest a gyilkosság témája is másként érvényesül, hiszen a legnagyobb tömeggyilkosság, a holokauszt kerül a kéjgyilkosság és a krisztusi áldozat újrarendezésének helyébe. Ez pedig a személyes tragédiának az emlékezetét is kitágítja, és a kollektív tragédia mementójává avatja a ciklust. Az emlékezet gesztusaként értelmezhetőek nemcsak a holokausztversek – amelyek gyakran konkrét szereplőket (Otto Moll, Albert Ganzenmüller) és eseményeket (a munkácsi, a kállói zsidóság likvidálása) idéznek meg –, de az egyik jegyzetben közölt megjegyzés is, amely a haszidizmus magyarországi ágának három képviselőjét jelöli meg a versek narrátoraként. Több későbbi művéből ismerős témája Borbélynak a kiirtott zsidóság magyar vidékről – s szűkebben a szerző pátriájából, Északkelet-Magyarország régióiból – eltűnő, felszámolt kultúrájára való emlékezés. Reb Taub Eizik a nagykállói, Móse Teitelbaum a sátoraljaújhelyi és Fried man Hersele az olaszliszkai cádik, avagy csodarabbi egymást kommentáló, egymás vélekedéseit továbbgondoló, átvariáló vagy akár felülíró szövegei adják a Haszid Szekvenciák anyagának legmarkánsabb vonulatát. Ezekben a versekben a teremtésre és a Teremtőre, az Én -re és a lélekre, az ember és a test teremtésére vonatkozó spekulatív okfejtések a kabbala tanításaira játszanak rá – arra a misztikus hagyományra, amely a haszidizmusnak is alapot szolgáltatott. E zsidó világ mellett azonban a Harmadik Könyv különös sajátossága, hogy a megidézett hagyománykör kétosztatú: a ciklus olyan verseket is tartalmaz, amelyek az ókori kereszténységet vonják dialógusba, azt a késői antikvitást, amely a krisztusi áldozatról szóló tanítást befogadta.

A megidézett hagyományokkal való játék jelentésgeneráló működése és a kötet belső szerkezete, az egyes darabok korpuszon belüli és azon kívüli összetett viszonyai a Halotti Pompában már csak a paratextusok gazdag és sokrétű használata miatt sem választhatók el egymástól. Az ajánláson, a mottókon, a jegyzeteken, az idézeteken kívül idetartoznak a címek is, amelyek Borbély Szilárdra jellemző módon gyakran műfaji megjelölésként is szolgálnak, noha inkább az értelmezést pozicionálják, semmint a műfaji önmeghatározást. A szekvencia a szó hétköznapi jelentése mellett a középkori keresztény liturgikus költészet különféle versformákat használó és különböző funkciójú énekelt verstípusát jelenti. A megjelölést furcsamód nemcsak a Nagyheti Szekvenciák, de a Haszid Szekvenciák címei esetében is alkalmazza a költő, valamint a kötet alcímeként is. A Nagyheti Szekvenciákban előforduló Planctus, Allegória, Rosarium vagy a hangsúlyozottan szabálytalanként jelölt zsolozsma imarendjét megidéző címek valóban szabálytalanként, s nem a középkori liturgikus műforma követéseként, de hagyománytörésként olvasandóak. Hasonló módon az Ámor & Psziché verscímeiben szereplő – enigma, embléma, idill, példázat – megnevezések is inkább csak megidézik, semmint beteljesítik a műfaji hagyományok iránt támasztott olvasói elvárásokat.

Nemcsak a címadás, de a kötetkompozíció is átgondolt szerkezetet rejt: az Ámor & Psziché Szekvenciák negyven (ál)szonettből, a Nagyheti Szekvenciák tizenöt számozott és huszonöt címezett darabból épül fel (és bomlik különféle kisebb alciklusokra). A Haszid Szekvenciák huszonkét számozott és tizenhét címezett, tehát összesen harminckilenc darabból áll. Adódik a kérdés, hogy mi az oka a csorbaságnak, az egy híján beteljesülő, 3 × 40 = 120 versből álló kötetkompozíció hiányosságának? A szerző egy interjúra adott válaszából annyi biztosra vehető, hogy a 119 versből álló szerkezet szándékos volt. De hogy a záróvers végül is elkészült-e, vagy a nyilatkozata idején tervezte-e megírni, homályban marad:

„A kötet le van zárva. Egy vers helye nincs még kitöltve, a záródarabé, a százhuszadik versé. Amikor 2006-ban leadtam a kötet anyagát, még élt édesapám. Akkor halt meg, amikor nyomdába ment a könyv, ezért már nem volt mód belenyúlni.”4

A 2004-ben megjelenő kötet a Nagyheti Szekvenciákat és az Ámor & Psziché Szekvenciákat tartalmazta. Később a 2006-os „második, bővített kiadás” a Haszid Szekvenciákkal egészült ki. Az első kiadásban a Nagyheti Szekvenciák cikluszáró verse, a Tenger Könnyek Csillaga a Haszid Szekvenciák nyitódarabja lett, helyette pedig egy új vers, Az Akasztott Ember zárta le a Nagyheti Szekvenciák ciklusát. A két vers pozíciója azért is fontos, mert bennük a két ciklus motívumai, poétikai eljárásai egyesülnek, alakjai között a zsidó szenvedést beteljesítő Jézus és Mária, valamint Ámor és Psziché is felbukkan. A két vers tehát valamiféle hídként vagy összekötő kapocsként erősíti a belső szerkezeti összefüggéseket. A Halotti Pompa tehát hosszú és több fázisban zajló munka és érlelődés eredménye, amellyel kapcsolatban érdemes idézni a szerző erre vonatkozó szavait:

„Keletkezésében ez a nyelv az Ámor & Psziché sorozattal indult, ebből alakult ki a Nagyheti Szekvenciák nyelve, és ebből vezetett az út a Haszid Szekvenciák felé. A Haszid Szekvenciák okozták a legtöbb fejtörést a számomra, miszerint olyan összefüggéseket érintenek […], amelyek túlságosan közel vannak és túlságosan nehezen beláthatók, mert nincs még hozzá kellő távlat. A vallások evolúciójában ötven-hatvan év nem idő. Ezért is hagytam a Haszid Szekvenciák elkészült, félig kész vagy csak felvázolt darabjait befejezetlenül 2004-ben a számítógépemben, és mert szerettem volna eltolni magamtól ezt az egészet. De már a korrektúrák olvasásakor, hónapokkal a lezárás után beláttam, hogy nem spórolhatom meg ezt a munkát.”5

Már a keletkezésre vonatkozó mondatok sejtetik a Halotti Pompának az életműben elfoglalt központi helyét. Ez a kötet, amely mintegy paradigmaváltásként értelmezhető a Borbély-életműben, a többi művet az előttiség és az utániság kontextusába helyezi. A Halotti Pompa előtti Borbély Szilárd költészete minden egyes kötetben mintha a nyelv teherbírását vizsgálta volna. Legyen szó akár a Hosszú nap el (1993) ismétlésekkel és variálással operáló, litániaszerű, zenei versnyelvének kialakításáról, vagy a Mint. Minden. Alkalom (1995) hermetikus bújtatásokkal teli, költői grammatikájáról, vagy éppen a Berlin – Hamlet (2003) vendégszövegeket montírozó és várostérbe írt verseiről – egy kifinomult verskultúrájú, az értelem és értelmezhetőség hermészi folyamataira figyelő, a nyelvet a korpusz számára mindig újrafeltaláló költői alkatot fedezünk fel. A Halotti Pompa utáni Borbély Szilárd-művek fokozott érzékenységet mutatnak a traumák iránt: a személyes tragédiát az Egy bűntény mellékszálai című írásában (2008) és az Árnyképrajzoló (2009) kötetében tárgyalta, majd az egyéni és közösségi traumák témája felé fordult: A Testhez (2010) című verseskötet a női lét, az abortusz, az erőszak és a holokauszt traumáit, Az Olaszliszkai (2010) című dráma pedig az ország kedélyét borzoló lincselést dolgozta fel. Nemcsak a témák, de a poétikai eszközök tekintetében is megváltozik a borbélyi versnyelv: a Halotti Pompában a kulturális utalásokból, a régiség műformáinak romjaiból építkező, a kortárs társadalmi problémákra reflektáló poétika dominál. A Testhez Ódáinak versnyelvében, a szintagmák összefűzésében, a jelentésvariációk gyakran önmaguk kezdetét is felülíró sorjázásában a Nagyheti Szekvenciáknak a hagyomány kliséit szétíró vagy a Haszid Szekvenciák egymást kommentáló rabbijaira ismerünk. A Berlin – Hamletben alkalmazott montázstechnika is új funkciót nyer a verseskötet női szenvedéstörténeteket felhasználó Legendáiban, amennyiben a nyelvi rontás válik a traumatizált nyelvhasználat poétikai terepévé. A traumától nem függetleníthető azonban az életmű vége felé egyre markánsabbá váló téma, a saját identitás, a gyermekkor, az eredet feltárása, amelynek legvilágosabb példája a Nincstelenek (2013) című, önéletrajzi elemekből építkező regény – bár már a korábbi prózakötet, az Árnyképrajzoló (2008) egy-két darabjában is felbukkan a téma –, s ez a gyermekkori színtér jelenik meg a posztumusz közreadott Bukolikatájban (2022) kötet hosszúverseiben is.

A szorosabb textuális összefüggéseket szemügyre véve azonban mindenekelőtt két másik Borbély-műről kell beszélni a Halotti Pompa kapcsán. Először is a 2005-ben megjelent Míg alszik szívünk Jézuskája című drámáról – az alcíme szerint „betlehemes misztérium” –, amely a kötet ikerdarabjának is tekinthető. A dráma és a Haszid Szekvenciák nagyjából egy időben készült, a két korpusz ráadásul közös szövegeket is tartalmaz: A Messiás szekvenciája, a VIII. számú és A Születés szekvenciája című vers, illetve Az Akasztott Ember egy rövidebb változatát megtaláljuk a dráma jelenetei közé ékelődő Interludiumok között. Azokról a szövegekről van tehát szó, amelyek a betlehemi narratívát a keleti zsidó, haszid környezetbe helyezik, illetve a darab kétosztatú, kulturálisan hibrid világában a múlt századok Galíciája és Betlehowója a római Júdea provincia és Betlehem evangéliumi világával keveredik össze elválaszthatatlanul. A két kötet szövegkapcsolatai azonban ennél is szorosabbak, hiszen, mint a Míg alszik szívünk Jézuskája utószavából kiderül, a Nagyheti Szekvenciákból származik a darab ötlete:

„Mindenekelőtt Kovács Gézának és Rumi Lászlónak tartozom köszönettel, akikben ennek a betlehemesnek a gondolata felmerült. A Halotti Pompa három Karácsonyi Szekvenciája (…) keltette fel az érdeklődésüket.”6

A Míg alszik szívünk Jézuskája a betlehemes dramaturgiát a haszid történetek által inspirált stettlvilágba helyezi, ugyanakkor a messiási születéstörténetbe a középkori haláltáncok és moralitásjátékok világa is beíródik. A Halotti Pompával közös szövegekben felbukkanó Messiás-alak – akit Jesua ben Jósefnek vagy Jesua ben Jószifnak, esetleg más hasonló néven nevez a szöveg – a Halotti Pompa utáni Borbély-művekben rendre visszatérő Messiás-motívumának első és különös eseteként érdekes. E vonatkozásban kívánkozik ide a két tárgyalt szövegünk mellé az életmű egy további szövege is. A recepció tekintetében az életmű peremére szorult darab, Borbély Szilárd legderűsebb alkotása, a Szól a kakas már ugyanis szintén a Messiás születését dramatizálja, haszid környezetben. A dráma főszereplője ráadásul a nagykállói Eizik Taub, a magyarországi haszidizmus első legendás képviselője, a magyar zsidó identitás ikonja, és a Haszid Szekvenciák három rabbija közül a leghangsúlyosabb alak. Mellesleg a Taub Eizik Szekvenciájában a ciklus többi darabjával szemben nemcsak névleges a rá való hivatkozás, de a vers közvetlenül a csodarabbihoz kötődő haszid történetekből merít. Érdemes megjegyezni, hogy a Szól a kakas már című darabot egy interjúban a Míg alszik szívünk Jézuskája ellendarabjának nevezi a szerző. Máshol pedig a három alkotás egybetartozásáról a következőket mondja:

„…teljes mértékig összekapcsolódnak, sőt együtt készültek. 2004-es a Halotti Pompának az első megjelenése, utána, 2005-ben jelent meg a betlehemes, és amikor a Haszid Szekvenciákat írtam, párhuzamosan készült vele a Míg alszik szívünk Jézuskája. Azt gondolom, hogy ez a két könyv együtt olvasandó. (…) Ennek a két könyvnek van egy latens harmadik könyve is, ami ugyanakkor, 2005-ben kezdett alakot ölteni, csak még nem sikerült lezárni, ez egy purimi játék, purimspiel, Taub Eizik, a nagykállói csodarabbi legendája köré épül, és a betlehemes egyfajta ellenjátéka.”7

A Halotti Pompa belső összefüggéseinek, illetve az életmű többi darabjával való kapcsolatának áttekintése után alighanem a versekből fakadó, fentebb említett kulturális és szövegközi összefüggések feltárásába kellene belefogni. Ennek a műformák, intertextusok, a régiség irodalma, a mítoszok, liturgikus szövegek, kabbalisztikus fogalmak közötti, szerteágazó kapcsolatrendszernek a leírása azonban egyrészt szétfeszítené az utószó kereteit, másrészt csorbítaná az olvasói felfedezés örömét.

A filológiai nyomozás csak egy dimenziója az értelmezésnek, hiszen a versek a költői nyelv teljesítményeként érdekesek elsősorban. Maga a szerző utasítja el egy beszélgetésben a poeta doctus szerepét, egy másikban pedig a következőket mondja az egyébként bölcsész-filológus költő:

„Én azt hiszem, hogy a bölcsészek keresnek mindenütt intertextust, mert ennek most divatja van. A klasszikus poézisben az intertextus mindig is ott volt, természetes dolognak számított. (…) Aki mindenütt az intertextusokra hegyezi a fülét, az nem fogja hallani a szöveget, csak áthallja azt, mindig mögé hall, és elsikkad előle az, ami pedig ott van.”8

A szövegközi összefüggések felsorolása helyett sokkal fontosabb a Halotti Pompa költői nyelvének a jellemzése, vagyis hogy ezek a hozott, öröklött, szerzett elemek miként vesznek részt e nyelv kialakításában és működtetésében. Már az első kritikák odafigyeltek erre a szinkretikus vagy eklektikus írásmódra, arra a sajátos törvényszerűségeket követő keveredésre, amelyben a vers struktúrája az egymásra torlódó hagyományelemekből építkezik. Nagy általánosságban azt állíthatjuk, hogy a költő az egymástól elkülönülő tradíciókból vagy az adott hagyomány egyes tárgyköreiből kölcsönöz elemeket. Ezeket viszont úgy rakja egymás mellé új és sajátos formába, hogy nemcsak az összeillést, de még inkább az össze nem illést is belekalkulálja. Ezekkel a disszonanciákkal a sokszor közhellyé koptatott hagyományelemeket új összefüggésbe helyezi, más jelentéssel ruházva fel őket ezáltal. Ez az eljárás olyan bőséges jelentésgazdagodást teremt, amely nagyrészt már nem fér bele abba a hagyományba, amelyből az elem származik. Az Ámor & Psziché Szekvenciák antik mítosza gazdag szimbolikájával az Angelus Silesius-féle misztikus költészeten átszűrve a kortárs (ál)tudomány, virtuális és urbánus hiedelmek nyelvével beszéli el a szerelem és halál, a kéj és a gyilkosság történetvariánsait, amelyek már alig összeegyeztethetőek Apuleius, Silesius vagy Csokonai világával.

A Nagyheti Szekvenciák ennél sokkal radikálisabb: sok vers apokrifek módjára írja újra a passiónarratívát, más darabok pedig a keresztény dogmákkal kimondottan játszanak, költői eszközként helyezve azokat új és új összefüggésbe. A versek a Szentháromságot, az örökkévalóságot, a feltámadást és egyéb vallási koncepciókat hol ironikus színben tüntetik fel, hol kifejezetten tagadják, visszavonják az érvényüket. Néhol megtartják eredeti jelentésüket, néhol viszont éppen visszájára fordulnak, más esetben pedig egyszerűen csak profán játékot űz a vallás fogalmaival, illetve (köz)helyeivel az adott szöveghely. Ez a szubverzív, önkényes szerkesztésmód gyakran kimondottan sérti a hagyományt, amelyből épül, a szakralitás nyelvét beszélő versek így nemcsak a profánnal provokálják a hagyományt, de sokszor kimondottan eretnek gondolatokkal vagy egyenesen blaszfém ábrázolással. Arra is találunk példát, hogy a vers a keresztény tanítás különböző tárgyköreiből származó elemeket keveri: a Megváltó születésének történetét annak halálát tematizáló eszközökkel beszéli el – és megfordítva.

A Haszid Szekvenciákban ez a poétika már nem annyira az elemek ötvözésének disszonanciájára épül, de immár a két referált hagyomány, a zsidóság és a kereszténység közötti hasonlóságokra és áthallásokra. A versek értelmezése ebben a ciklusban vallásközi dialógust nyit meg, noha a hagyomány provokálása itt is megtörténik – hiszen bármennyire is közös gyökerű tradícióról van szó, a judaizmus messianisztikus tanításaiba egyszerűen nem fér bele a keresztény krisztológia. Borbély nem a vallástörténészek rekonstrukciós eljárásait követi, célja nem a Jézus-történet korabeli zsidó kontextusban való újramesélése. Inkább a hasonlóságok mentén egymás mellé rendelt, de mégsem egyesíthető narratívatöredékeket von egybe. Az üldözéstörténetekben így összecsúszik a betlehemi menekülés a zsidók deportálásával vagy éppen a kelet-európai pogromokkal, amelyben a „haszid vérző Kisjézuska” is áldozatul esik. Így kerül egymás mellé a krisztusi áldozatot követő ókeresztény mártírium, a keresztesek mészárlása, a kozákok pogromja, a halálgyárak világa sokszor még a szimbólumok szintjén is (kemence, hamu). Borbély többször hangsúlyozta a szenvedést illető felismerést, hogy a kereszténység, illetve a Passió mélyén ott rejlik a zsidó sorstragédia. A Haszid Szekvenciák a két hagyomány ötvözésével egy kulturálisan hibrid költői világot alakít, amelyben a zsidó motívumok használata – hasonlóan a Nagyheti Szekvenciák keresztény elemeihez – kizárólag a költői nyelv törvényszerűségeinek rendelődnek alá. A három rabbi (ál)kommentárjaiból összeálló versekben a judaizmus elemeit variálja a szerző, mint például a betűkkel való teremtés, az Alef, a Bét, az angyalok, a Messiás, Sekhina, a sábesz, az Én, az Éden, Ádám, a Gólem, Káin gyilkossága, amelyek nagyrészt a teremtés témájához kapcsolódnak. A verseket minden valószínűség szerint a haszidizmusra erőteljesen ható késői kabbala, mindenekelőtt a Jichák Luria nevéhez fűződő kozmogonikus elképzelések ihlették. A Teremtés Könyvének értelmezésén nyugvó misztikus tan szerint a teremtés bonyolult, több fokozaton keresztül zajló folyamat, amelynek átmeneteit a krízispontok kényszerítik ki. Noha eszerint a teremtés kudarcokkal is tarkított folyamat, Borbély ironikus mitopoétikát működtető verseiben az Örökkévaló kimondottan gyönge teremtőként jelenik meg, aki elfárad, akit angyalai becsapnak, a teremtés pedig inkább a véletlen vagy a baleset műve, míg a megteremtett ember magát a Mindenhatót fenyegeti. Ezek az elemek gyakran ötvöződnek a hasonló forrásból származó sábeszi misztikával, illetve messianizmussal – szintén a költői szabadsággal indokolható öntörvényű módon szerveződve és alakítva jelentést. Voltaképpen hasonló profanizáló, gyakran heretikus vagy blaszfém eljárás variánsaira ismerhetünk, mint a Nagyheti Szekvenciák versei esetében is.

A Halotti Pompa költői nyelve a kor magyar lírájának kimagasló és hagyománytörő teljesítménye. Kontextualizálásánál nem árt szem előtt tartani a kilencvenes évek költészetét, amelyet a nyelvi játékosság, a szerzői identitás és maszk, illetve az álnevek használata, az irodalom szövegcentrikus felfogása, a különféle szöveghagyományok játékba vonása jellemzett. A szövegközi jelenségeket kihasználó poétikák az átirat, a parafrázis, az allúzió, az imitáció eszközeit használva leggyakrabban ez utóbbi játékos (pastiche) vagy szatirikus (paródia) formáját használták. A Halotti Pompában nemcsak más előjelűek ezek a folyamatok, de a rokon vonások ellenére a versnyelv tétje és a költészetfelfogás is különbözik. Az élmény- és a szövegközpontú lírafelfogás egymásnak feszüléséből egy sajátos, külön utakon járó kötet született. S ma már talán nem elhamarkodott azt állítani, hogy a kötet nemcsak korának lírai csúcsteljesítménye, de a mindenkori magyar irodalom időtálló műremeke is egyben.

Jegyzetek

1 „Egyszer láttam zsiráfot”, Bedecs László interjúja Borbély Szilárddal (2009). Beszélgetések költőkkel / Bedecs László, 2011. 11. 25., bedecs2.blogspot.cz/.

2 Borbély Szilárd: Egy gyilkosság mellékszálai. Vigilia Kiadó, Budapest, 2008, 94.

3 Kőrössi P. József: Az élet van előbb, aztán a szöveg [beszélgetés Borbély Szilárddal]. Várad, 2011/9–10, 8–9.

4 „Egyszer láttam zsiráfot”, Bedecs László interjúja Borbély Szilárddal (2009). Beszélgetések költőkkel / Bedecs László, 2011. 11. 25., bedecs2.blogspot.cz/.

5 Borbély Szilárd: Valamiféle mintázat. Tillmann J. A. beszélgetése. Jelenkor, 2006/9, 858.

6 Borbély Szilárd: Míg alszik szívünk Jézuskája. Betlehemes misztérium. Pozsony, Kalligram, 2005.

7 Vári György, „Valami muszájság van benne” [interjú Borbély Szilárddal]. Magyar Narancs, 2009/17, könyvmelléklet, IV.

8 Lapis József, „Jelekkel vannak tele a napok.” Beszélgetés Borbély Szilárddal. Debreceni Disputa, 2006/7, 39–40.

Jegyzet a Halotti Pompa kiadásához

Borbély Szilárd Halotti Pompa című verseskötetének új kiadása a 2006-ban a Kalligramnál megjelent szövegkiadáson alapul. A könyv először 2004-ben látott napvilágot, ekkor még csak a Nagyheti Szekvenciák és az Ámor & Psziché Szekvenciák ciklusokat tartalmazta – a 2006-os második kiadás egészült ki a Haszid Szekvenciákkal.

A szerző hagyatékában megtalálható mindkét kiadásnak egy-egy javított példánya, amelyben részben sajtóhibákat, részben apró szövegváltoztatásokat jelölt. A 2006-os Halotti Pompába átvezette a javításokat, s ez utóbbi kiadás tervezett szerzői korrekcióit a jelen változatban érvényesítjük. Borbély Szilárd két komolyabb szövegmódosítást jelzett a 2006-os példányában: a Nagyheti Szekvenciák ciklus XX. versének utolsó három sorát („a tóban, amikor elejtettem. Azóta / lebeg ott, mint pára, mint hajnali köd. / Mint elfejtett álom nyoma ébredés után.”) törölte, s a szöveg így végződik: „De nem tudtam / válaszolni, mivel szétoszlott.” A második feltűnő változtatás a könyv legelején, a szerző szüleinek/szüleiért szóló ajánlásban történt: édesapja, Borbély Mihály 2006. május 26-án elhunyt, halálának dátuma a szerző akarata szerint bekerült a Halotti Pompába.

A szöveg szerkesztésekor a szerzői példányok javításain túl sajtó-, vessző-, valamint egyéb apró hibákat korrigáltunk a lírai nyelvbe való beavatkozás nélkül, a mutatótáblában a verscímek közlését egységesítettük. Noha a Halotti Pompa első megjelenése óta a recepcióban is felmerültek tárgyi és filológiai bizonytalanságokra vonatkozó kérdések, csupán a nyilvánvaló elírások/tévedések korrekcióját hajtottuk végre a Régi Magyar Költők Tárából származó cikluskezdő idézetekben, valamint A Zsidótlanítás szekvenciája című versben.

A kiadó köszöni Mészáros Ágnesnek és Száz Pálnak a kötet szerkesztéséhez és kiadásához nyújtott segítséget.

Nagy Boglárka

Mutatótábla

[Te is, czillag virágoczka…]

Első Könyv
Nagyheti Szekvenciák

[Und bald für Lieb’…]

A Pelikán allegóriája

I. Meghalt. És holtnak hitte mind

Végső Dolgok. A Halál

II. Szombat volt már, és az Égben

Szent Lázár szekvenciája

III. Mi a testnek, ha már halott?

A Kiválasztás szekvenciája. Electio

IV. Mikor még testben éltél

Aeternitas (1)

A Várakozás szekvenciája. Sustentatio

Rosarium. A Szavakért

V. Te is, ki csak Ábrázatja

Végső Dolgok. Az Ítélet

VI. Óh mely félelemmel milyen rettegéssel

Rosarium. A Nimfákért

Az Üresség szekvenciája

VII. Urunk szívében nincs halál

Karácsonyi szekvenciák (1)

VIII. Mikor Urunk megszületett

Végső Dolgok. A Pokol

IX. Mert legnagyobb Úr a Halál

Aeternitas (2)

A megváltás szekvenciája. Redemptio

X. A bűn olyan, mint bármi más a tévén

A Vakon Született szekvenciája

XI. Amikor a fájdalmában

Aeternitas (3)

Rosarium. A Végsőről

XII. Mikor Urunk szenvedett

Karácsonyi szekvenciák (2)

XIII. Hogy megkínoztak Téged, Krisztusunk

Karácsonyi szekvenciák (3)

Planctus. A Bal Latorért

XIV. Még fent volt a nap

Szabálytalan zsolozsma (1–5)

Végső dolgok. Az Örökké-valóság

A Correctio szekvenciája

XV. Forgó golyón áll a Szerencse

Aeternitas (4)

Az Akasztott Ember

[Vagion világban egy kasziás…]

Második Könyv
Ámor & Psziché Szekvenciák

[Ich nahe mich…]

I. Psziché, ha visszatérne

II. Az anyagtalan magzat

III. Mintázatok zenéje

IV. A halszem példázata

V. A császár halála

VI. Testben élni

VII. Ámor kicsi halála

VIII. Augusztus akvarellje

IX. Az élet szervezhetetlensége

X. A vírus neve: Killer Amor

XI. A mosoly emblémája

XII. Este minden könnyebb

XIII. A Halál enigmája

XIV. A pillangó enigmája

XV. Munkahelyi légkör poszterrel

XVI. Paranormális jelenségek (1)

XVII. Paranormális jelenségek (2)

XVIII. A tudat egykori tájai

XIX. Az idea-tan nehézségei (1)

XX. Az idea-tan nehézségei (2)

XXI. A hideg szív

XXII. Az idillköltészet korlátjai (1)

XXIII. Szent Ámor

XXIV. A hangok emblémája

XXV. Ámor Krisztus

XXVI. Az idill ellendala

XXVII. A pillangó útjának emblémája

XXVIII. A vaskor visszatérte

XXIX. Háborús bűnök

XXX. A bűncselekmény emblémája

XXXI. A szabadság szárnyain

XXXII. Az istenek, az istenek

XXXIII. Az örök szerelem

XXXIV. Az idillköltészet korlátjai (2)

XXXV. A számítógép este

XXXVI. Vonulás Hádészbe

XXXVII. Psziché, ha éjszaka

XXXVIII. Psziché újabb emblémája

XXXIX. Gyilkosság után

XL. Az Űrpillangó enigmája

[Psyche die verliebte Seele…]

Harmadik Könyv
Haszid Szekvenciák

[Laß kommen alles Kreutz und Pein…]

Tenger Könnyek Csillaga

I. „A Megváltó akkor fog eljönni”

A Tegnapról egy szekvencia

II. A fáradtságról mondta Reb Taub

A Messiás szekvenciája

III. „Amikor Isten a teremtésbe kezdett

A Helyek szekvenciája

IV. Reb Taub, a kállói Szent azt

A Három Titok szekvenciája

V. „A legbiztosabb az, hogy meghalunk

A Név Megszentelése

VI. Azt mondta Taub Eizik rebbe

VII. Hallgatta Reb Teitelbaum Reb

A Születés szekvenciája

VIII. Amikor eltűnt egy betű

IX. Taub Eizik rabbi

Krisztológiai episztola (I)

X. Isten Fia nő ha volna

XI. Hersele rabbi ekképp mondta tovább

Krisztológiai episztola (II)

XII. Jézus szívéből serlegbe

XIII. Amikor Isten megalkotta a betűket

Taub Eizik szekvenciája

„XIV. Az Első Ádám

XV. „Amikor Káin hirtelen

Az Olvasás szekvenciája

XVI. Azt mondta Reb Taub: „Az emlékezés nem

Három Ifjú éneke

XVII. Aznap sehogyan sem akart eljönni

A Zsidótlanítás szekvenciája

XVIII. Mért oly különös ez az este?

Jónás hala

XIX. „A gyilkosságnak csak látszólag

Jézus Ahasvérus

XX. Egy reggel sokáig ült Reb Taub

XXI. Amikor a kállói haszidok

Epicédium

XXII. Egyszer meghaltam már tehát

Zmirot-dal

[amol iz geven a jidele…]

[Mivel már bé-setétedett…]

JEGYZETEK

Képek, metszetek

Száz Pál: A gyász szekvenciái. Utószó

Jegyzet a Halotti Pompa kiadásához

Mutatótábla

jelenkor.libricsoport.hu
facebook.com/JelenkorKiado

ISBN 978 963 518 179 7

Elektronikus verzió

eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif & Vollkorn – SIL Open Font License