Első kiadás

© Bősze Ádám, 2024

© Libri Könyvkiadó, Budapest, 2024

Minden jog fenntartva.

Borítófotó © Végh László

Tartalom

Előszó

Angyalok
– jókor jó helyen

Angyalok
– rosszkor rossz helyen

Sárkányok
– az ördög avatárjai

Félemberek
– vagy inkább félállatok?

Boszorkányok
– nem csak szombaton

Tündérek
– habkönnyű rebbenés

Kísértetek
– és a Rémkirály

Hegyi szellemek
– földi szerelmek

Törpék
– és óriások

Égi lények
– a főnix és társai

Névmutató

Felhasznált irodalom

Előszó

„Az embernek szüksége van kötődésre,
és még ha nevetséges is faunoknak,
erdei isteneknek és najádoknak áldozni,
mégis értelmesebb ezeket a fantasztikus képeket imádni,
mint elsüllyedni az ateizmusban.”

Voltaire

1994 tavaszán utolsó szerzetesi hónapjaimat töltöttem a ferencesek között, reggeltől estig azon gondolkodtam, tényleg helyes döntés-e, ha továbbállok, vagy a világi élet utáni vágy múló szeszély csupán. Egy évvel korábban ugyanis a pillanat törtrésze alatt ébredtem rá, bármennyire szeretem a kolostori környezetet és az ott élőket, más a hivatásom. Mivel azonban a keresztapám azt tanácsolta, rágódjak egy kicsit az ügyön, egy esztendőt még az önvizsgálatra szántam. Nyilván nem az én vívódásaim miatt, de a ferencesek az egyik közös lelkigyakorlatra meglepő programmal készültek. Az idős atya nevére nem emlékszem, mintha nem a közeli kolostorok egyikében lakott volna, viszont előadásának a témája máig élénken él bennem. Sorra vette ugyanis, hogy az elmúlt néhány évtizedben ki hagyta el a ferenceseket, azzal együtt szerzetesi hivatását. Nem pusztán neveket említett, azt is elmesélte, utána ki milyen betegségben szenvedett, és ha úgy volt, milyen kór, netán baleset következtében hunyt el. Nem mondta ki, de mindnyájan értettük: Isten büntetése van azokon, akik megszegik fogadalmukat. A büntető isten képe mélyen belénk égett. És itt nem csupán az akkori fiatal szerzetesekre, hanem az egész emberiségre gondolok. Vegyünk csak néhány példát! Mózes élete alkonyán, mielőtt Józsuénak átadta volna a nép vezetésének feladatát, ezekkel a szigorú szavakkal fordult az emberek felé: „mert tudom, hogy halálom után egészen megvetendő módon fogtok viselkedni és letértek arról az útról, amelyet parancsoltam nektek; azt teszitek, ami az Úr tetszése ellenére van, kezetek műveivel haragra ingerlitek, ezért a napok végén utolér benneteket a nyomorúság”. Tévedünk, ha azt hisszük, csupán a zsidók gondolatvilágában élt elevenen az „a bűnnel bajt hozok a fejemre” elv, a görögök is tartottak az istenek haragjától. A fő bosszúálló Zeusz volt; a róla szóló történetekben a büntetésnél talán csak a szerelmeskedés fordul elő gyakrabban. Szerencsétlen titánok, akik úgy gondolták, bölcsen teszik, ha szembeszállnak vele, olyat kaptak, hogy egészen a Tartaroszig repültek, ahol aztán a százkezűek őrizték őket. Az emberek is gyakran magukra vonták az istenek haragját, akik nem késlekedtek a válasszal: hol tűzvészt keltettek, hol árvizet, pusztító betegségeket küldtek a Földre, éhínséggel sújtották a vétkezőket. Egy idő után viszont a saját megítélésük szerint helyes úton járó emberek megelégelték, hogy a bűnösök miatt nekik is szenvedni kell, ezért előbb egymás között, majd egyre szélesebb körben kezdték terjeszteni, ki a vétkes, kinek a rossz cselekedetei miatt szakad a közösség nyakára a baj. Nem mentek a szomszédba azért, hogy bűnbakot találjanak. Az ókori Rómában kapóra jöttek az új hit követői: „vessétek a keresztényeket az oroszlánok elé!” – jegyezte föl Tertullianus. Hogy a keresztények halálával (az oroszlánokon kívül) ki járt jól, nem tudom. Hogy elmúlt-e a rontás, azt sem. De talán nem is ez számított. Inkább a megnyugvás, hogy megtettünk mindent azért, hogy az istenek kiengesztelődjenek. A középkortól kezdve ugyanez a lelki, egyházi és társadalmi mechanizmus indult be az eretnekek, később a boszorkányok üldözésével és irtásával. Különleges képességeket, ördögi tulajdonságokat tulajdonítottak egyszerű embereknek, úgy gondolták, Belzebubbal kellett szövetkezzenek, mert ekkora ördögi baj mástól nem származhat. Persze nem csupán létező személyeket hibáztattak, a népi hiedelemvilágokban egymást érték az ártást hozó kísértetek, jó- és rosszakaratú tündérek, óriások, törpék, egyéb rémek, akik aztán szépen lassan megjelentek a népszokásokban, mesékben, táncokban és a muzsikában. Igen, a klasszikus zenében is! Nem is hinnék, milyen gazdag a zenetörténet fantasy worldje, színes, mint a főnix tollruhája, alkalmasint vidám, mint Köln manói, de van, hogy mélységesen szomorú, mint az elhagyott vízitündér, Ruszalka.

A Muzikális bestiák, az előző, Nagy zenészek, nagy szerelmek című könyvhöz hasonlóan előadás-sorozatnak indult, csak később lett belőle könyv. A budapesti Eötvös10 adott otthont az eseményeknek, amelyeken a zenetörténet különleges lényeiről beszélgettünk. Azóta az ország számos városában ismerkedhettek meg az érdeklődők a zenevilág furcsa kreatúráival. Fontosnak tartom elmondani, hogy sem az előadás, sem a könyv nem azért született, hogy megkérdőjelezhetetlen igazságokat tárjon az olvasó elé, sokkal inkább azért, hogy egy olyan világot mutasson be, amelyben sárkányok röpködnek, hegyi szellemek keresik kétségbeesetten a földi szerelmet, borderline manók loholnak fel-alá, angyalok adnak hírül fontos üzenetet, vagy éppen buknak el, kísértetek lépnek elő a homályból, netán boszorkányok végzik áldásos-átkos tevékenységüket. Igen, ez egy fantáziakönyv. Egyrészt, mert szereplői többnyire a képzelet szülöttei, másrészt, mert fölépítése hasonlít a fantázia mint zenei műfaj szerkezetéhez: szabad, sokszor önkényes, egyszer-egyszer zavarosnak tűnő, másszor rendes. Ismeretterjesztés a célja, de amellett, hogy bőven kínál alig hallott történetet, hoz fényre homályban élő lényeket, mégsem bestiárium, azaz a teljességre törekvő lényes kézikönyv, lapjairól többen hiányoznak. Ahogyan Jorge Luis Borges fogalmazott a Képzelt lények könyve előszavában: „Szükségszerűen befejezetlen egy efféle könyv; minden kiadás végtelenül szaporítható újabb változatok kiindulópontja.” Fantáziálok tehát, belefeledkezem ebbe a néha túlszínezett világba, boldogan ugrom századokat és műfajokat, csak hogy egymás mellé állítsam a szereplőket, mindezt azért, hogy az olvasóban kedvet ébresszek lebilincselő zenei könyvek, operamesék olvasásához, illetve a zenetörténet közkedvelt, vagy elfeledett műveinek meghallgatásához. (A lapszéli QR-kódok segítségével a történetekhez illő muzsikát hallgathatnak. Célszerű az adott helyen letenni a könyvet és meghallgatni a zenét. Sőt, az sem az ördögtől való, ha többször lejátsszák maguknak az adott részletet.) A zeneelméleti, formatani elemzésektől távol tartottam magam, ahogy az esztétikatörténeti elmélkedésről is lemondtam. Ha pedig néha elbizonytalanodtam, van-e értelme az egésznek, Seneca erkölcsi buzdításával nyugtattam magam: „ne csodálkozz, hogy ugyanabból az anyagból ki-ki a maga tudományának megfelelő adatokat gyűjti össze: ugyanazon a réten az ökör füvet keres, a kutya nyulat, a gólya gyíkot.”

Bősze Ádám

Budapest, 2024. május 18.

Angyalok – jókor jó helyen

„Blaszfémia!” – kiáltják a fekete öves zenebácsik és zenenénik, nem beszélve néhány katolikusról, hogy egy bestiális könyv első két fejezetének az angyalok a hősei. Való igaz, a középkori bestiáriumok szerzői sokkal inkább foglalkoztak fantáziaszülte szörnyekkel és valós állatokkal, mintsem hogy arra vetemedtek volna, hogy a zsidó-keresztény hitvilág jó (és rossz) angyalairól írjanak. Bizonyos értelemben jogosan botránkoznak meg egyesek, mégis, tekintettel arra, hogy a Muzikális bestiák nem zoológiai, hanem zenetörténeti könyv, egyszerűen nem tehetem meg, hogy pusztán áhítatos tisztelettől vezérelve későbbi fejezetbe sorolom őket. Ugyanis ha nincsenek angyalok, zenei gondolkozásunk is egészen másként alakul.

„Álmomban egy angyal voltam, s minden áldott hajnalon / Az égre írtam nagy betűkkel: szeretlek nagyon! / Csak álmodtam, hogy angyal voltam, csalóka álom nem vitás, / De éjjel-nappal, földön-égen, igaz ez a vallomás.”

Van egy generáció, amelynek az emlékezetébe égtek az Első Emelet angyalos sorai – csak hogy a blaszfémiaérzést fokozzam –, amik megfelelő kiindulópontot jelentenek az angyalvilág zenei szempontú bemutatásához. Nem feltétlenül a míves formálásra, a kifejezések delikát válogatására gondolok, hanem arra a megállapításra, mely szerint a főhős álmában élt angyaléletet. Az álom egyébként is különleges világ, a Bibliában az Isten gyakran az emberek álmán keresztül avatkozott be az üdvtörténetbe. Ádámot például álmában operálta meg, azaz vette ki az egyik oldalcsontját. Ebből lett aztán Éva. A szövetségkötés híre álmában érte Ábrahámot, ettől fogva tudta, népe fölszabadul. Ennek fordítottja is igaz, ha nincs álom, nincs lehetőség arra, hogy az Úr üzenjen. A boszorkányos fejezetben (lásd itt) lesz szó Saulról és az en-dori boszorkányról, akihez azért fordult a megrémült király, mert nem kapott választ az Istentől. Megidéztette Sámuelt, mert választ szeretett volna, hiszen „a filiszteusok hadat indítottak ellenem, és az Úr elfordult tőlem. Nem ad nekem feleletet sem a próféták által, sem álmomban” – mondta. Ugyanígy az Újszövetségben: Józsefnek álmában adta hírül az angyal, hogy a Mária szíve alatt fejlődő gyermek a Szentlélektől fogant. A biblikus hagyományban kiemelt fontosságot kap az álom, az isteni közlés „tere”.

Emlékszem, 2014-ben történt, hogy a Duna Televízió Balatoni nyár című műsorának a műsorvezetését többek között rám bízták. Az egyik tehetségkutató-győztes volt a vendégem, akivel a szokásos ötperces egyenbeszélgetést („mennyiben változott meg az életed a győzelem óta?” – „mi van az új cédéden?” – „miről szól a klip?” – „köszönöm, gratulálok!”) kellett levezetnem. Elhangzott minden lényeges, az időnk is lejárt, amikor az illető fölemelte a mutatóujját, és szólásra jelentkezett. Kicsit húzhattam a szájamat, de hagytam neki, hadd kerekítse le a történetet. És akkor elmondta, hogy ő ettől fogva nem pusztán énekes, hanem zeneszerző is. Történetesen kottát olvasni, írni nem tud, de álmában gyakran eszébe jutnak dallamok, és szerencsés esetben a reggel kínja sem feledteti őket. Ezeket aztán eldúdolja a muzsikus barátjának, aki jó esetben nem azt vágja rá, hogy ezt már Elton John egyszer elénekelte, hanem elismerően mosolyog. A dallam nem csupán a 21. századi ember álmában tűnik elő, így volt ez kétezer évvel ezelőtt is! A zenetörténet alakulását gyökeresen befolyásolta az álomvilág, az angyalok mozgástere.

A Magyar Katolikus Lexikonban angyalok címszó alatt ez olvasható:

„üdvözült, tiszta szellemi lények. Személyek, értelmük és szabad akaratuk van, de testük nincsen.”

A szó a görög angeloszból származik, ami annyit tesz, küldött. Az 5. században élt Dionüsziosz Areopagitesz, aki az angyali lényeket három rendbe, azonbelül három-három karba sorolta, az egyszerű angyalok számára az utolsóban, tehát a harmadik rend harmadik karában jelölt ki helyet. Ők tehát a legszimplább mennyei lények, a mi „háromperhármasaink”. (A blaszfémiaszámláló ismét ugrott egyet.) Az első rend első helyén a szeráfok találhatók. Izajás próféta látta őket. Így írt:

„Abban az esztendőben, amikor meghalt Uzija király, láttam az Urat. Magas és fönséges királyi széken ült, és uszálya betöltötte a templomot. Szeráfok lebegtek fölötte: mindegyiknek hat-hat szárnya volt. Kettővel befödték arcukat, kettővel befödték lábukat, s kettővel lebegtek. És harsány hangon mondogatták egymásnak: »Szent, szent, szent a Seregek Ura, dicsősége betölti az egész földet!«”

A katolikus mise egyik állandó éneke, a Sanctus (sanctus = szent) szövege innen származik. Nem véletlenül nevezik ezt az éneket hymnus seraphicusnak. Az első ember, Ádám temetése után, amin részt vettek a főangyalok – a Mózes apokalipszise című apokrif iratot idézem –, „Mihály arkangyal […] elment a mennybe, dicséretet mondván és alleluiát. Szent, Szent, Szent az Úr, az Atyaisten dicsőségében, mert Őt illeti a dicsőség, tisztelet és imádás a kezdetnélküli és az ő éltető Lelkével együtt, most és mindenkor, mindörökkön örökké, Ámen.”

A zeneszerzők a késő középkortól kezdve komponáltak többszólamú szeráfi éneket. Az első híresebb a 14. században élt francia zeneszerző-költőtől, Guillaume de Machaut-tól származik.

Az angyalhierarchia első rendjének a második karában a kerubok állnak, pontosabban gurulnak, ugyanis több helyen kerékkel ábrázolják őket. Létüknek azonban nem ez ad értelmet. Ők a Paradicsom őrzői. Amikor Ádám és Éva nem fogadtak szót Istennek, és engedtek a Sátán csábításának, az Úr kiűzte őket a mennyei kertből, és „keletre odaállította a kerubokat és a fenyegető tüzes kardot, hogy őrizzék az élet fájához vezető utat.” A kard a kerub fegyvere, legalábbis ha hihetünk a már említett Mózes apokalipszise című apokrif szövegének, amiben az Úr ezt mondta Ádámnak:

„A keruboknak elrendeltem és kétélű tüzes karddal őrzik azt [ti. az Édenkertet] miattad, nehogy megízleld és halhatatlan légy mindörökké.”

Ott vannak a kerubok a Mózes útmutatása nyomán készített sátorban, az Isten megjelenésének szakrális helyén is, illetve ezek a négyszárnyú lények hozzák el az Isten dicsőségét, legalábbis Ezekiel szerint:

„Az Úr dicsősége a kerubokról a templom küszöbéhez szállt, a templom tele lett a felhővel, és az udvart betöltötte az Úr dicsősége ragyogásával. A kerubok szárnyainak csattogása a külső udvarig hallatszott, mint a mindenható Isten hangja, amikor beszél. […] Megfigyeltem: négy kerék volt a kerubok mellett, mindegyik kerék egy kerub mellett, s a kerekek úgy ragyogtak, mint a krizolit. Úgy látszott, hogy mind a négy egyforma, s mintha az egyik kerék a másikban lett volna. Amikor mentek, négy irányban haladtak, s nem fordultak meg menet közben, hanem abban az irányban mentek, amerre a fej irányította őket. Egész testük, hátuk, kezük és szárnyuk, valamint a kerekek körös-körül tele voltak szemekkel, mind a négyüknek. […] Mindegyiknek négy arca volt: az első bikaarc volt, a második emberi arc, a harmadik oroszlánarc, a negyedik sasarc.”

A négyarcú lényekkel a félemberekről, félállatokról szóló fejezetben lesz még dolgunk (lásd itt). Zenei szerepet inkább a Bizánci Ortodox Egyház szertartásában kaptak, ott az isteni liturgia felajánlási énekét, a Kerub-himnuszt nevezték el róluk.

Nem veszem végig az összes kart, zenei szempontból a következő öt (trónusok, uralkodók, erősségek, hatalmasságok és fejedelemségek) említésre sem méltó, nem úgy, mint az utolsó kettő, a főangyalok és a „mezei” angyalok kara. Kezdjük a rangosabbakkal, és azok közül is először a jókkal! A legismertebb arkangyal Mihály, Gábriel, Rafael és Uriel. Gábrielnek „köszönhetjük” az Angyali üdvözletet. Lukács evangélista már könyvének első fejezetében fölidézi Mária és az arkangyal párbeszédét:

„A hatodik hónapban az Isten elküldte Gábor angyalt Galilea Názáret nevű városába egy szűzhöz, aki egy Dávid házából való férfinak, Józsefnek volt a jegyese, és Máriának hívták. Az angyal belépett hozzá és megszólította: »Üdvözlégy, kegyelemmel teljes! Veled van az Úr! Áldottabb vagy minden asszonynál.« E szavak hallatára Mária zavarba jött, és gondolkozni kezdett rajta, miféle köszöntés ez. Az angyal ezt mondta neki: »Ne félj, Mária! Kegyelmet találtál Istennél. Gyermeket fogansz, fiút szülsz, és Jézusnak fogod elnevezni. Nagy lesz ő és a Magasságbeli Fiának fogják hívni. Az Úr Isten neki adja atyjának, Dávidnak trónját, és uralkodni fog Jákob házán örökké, s országának nem lesz vége.« Mária megkérdezte az angyalt: »Hogyan válik ez valóra, amikor férfit nem ismerek?« Az angyal ezt válaszolta és mondta neki: »A Szentlélek száll rád, s a Magasságbeli ereje borít be árnyékával. Ezért a születendő Szentet is az Isten Fiának fogják hívni. Íme, rokonod, Erzsébet is fogant öregségében, s már a hatodik hónapban van, noha meddőnek mondták, mert Istennél semmi sem lehetetlen.« Mária így válaszolt: »Íme, az Úr szolgálója vagyok, legyen nekem a te igéd szerint.« Erre az angyal eltávozott.”

Ez a részlet egyben a zenetörténet egyik leghíresebb szövege, hiszen az „Üdvözlégy, Mária!” fordulatra, elsősorban annak latin változatára (Ave Maria) kismilliónyi kompozíció született, kezdve az egyszerű gregorián melódiától, át a reneszánsz nagymesterek által készített kompozíciókon, egészen a Johann Sebastian Bach-féle C-dúr prelúdium „fölé” komponált dallamig, Charles Gounod slágeréig.

Rögtönzött ima

Úgy tartják, a francia zeneszerző, Gounod nem tervezett Ave Mariát írni, egyszerűen csak rögtönzött egy dallamot Bach prelúdiuma mellé. Menyasszonyának édesapja, aki szintén jó hírű muzsikus volt, meghallotta ezt a másik szobából, berohant hozzá, érdekelte, mit hallott átszűrődni a falon. Gounod-nak még egyszer el kellett játszani, hogy a leendő após elkészítse a kottát. Így született meg a melódia. Amikor pedig évekkel később a mester szöveget választott hozza, először egy Lamartine-költeménnyel próbálkozott, de ez nem tetszett szerelmének, aki jobbnak látta a dalt a latin nyelvű imádságra énekelni.

Tekintettel arra, hogy ez egy valóban elcsépelt mű, szokatlan felvételt választottam. Itt a kíséretet éneklik, és a dallamot játsszák hangszeren.

Az „alsórendű” angyalok kitüntetett szerepet kaptak zenei világképünk kialakulásában. Érdemes tudni, ők eleve arra rendeltettek, hogy az Úr dicsőségét zengjék. Nem egyszer-egyszer, hanem folyamatosan, vég nélkül. Érdekes megfigyelni, hogy az Ószövetség könyveiben éneküket, muzsikájukat hangosnak, igazi zengésnek írják le. Nem véletlenül, hiszen az első időkben az Isten hatalmának adtak méltó hangzó kíséretet. Viszont ahogyan közeledünk Krisztus születése felé, úgy finomodott az angyalok muzsikája, éneke. Erről is ír a Szűz Mária mennyekbe való átviteléről szóló könyvében Szárdesz püspöke, Melitón, aki a Krisztus utáni 2. században élt:

„egy hatalmas felhő jelent meg [Mária koporsója] felett, mint amekkora fénykoszorú szokott látszani a Hold körül; angyalok serege volt ebben a felhőben, és kellemes dallamokat énekeltek, és az oly édes dallamtól visszhangzott a föld. Erre a nép kivonult a városból, mintegy tizenötezer ember, csodálkozva mondogatták: Mik ezek a kellemes hangzatok? Akkor az egyik ott levő ezt mondta nekik: Mária elhagyta testét, Jézus tanítványai pedig dicséretet mondanak körülötte. Akkor odatekintettek és látták a nagy dicsőséggel megkoronázott testet, meg a fennhangon éneklő apostolokat.”

Nem mondom, jó kis koncert lehetett! De nem a tömeg nagysága a lényeg, hanem a megállapítás, az angyalok édes dallamokat énekelnek, a hangzatok kellemesek. Jól csengő, harmonikus énekeket hallottak tőlük az emberek, hol az előbb említett jelenések alkalmával, hol álmukban. Az angyali éneknek tehát liturgikus szerep jutott: fönn a mennyben, illetve annak mintájára itt a Földön. A kora középkortól kezdve így gondolkoztak erről a keresztények, akik a maguk emberi módján „vettek részt” az égi szertartásokon: megpróbálták megvalósítani a mennyei ceremónia földi mását. Aranyszájú Szent János így fogalmazott: „nem kapcsolódunk-e itt a Földön ahhoz az énekhez, amelyet a testetlen erők földöntúli kórusa énekel?!”

A szertartások résztvevői tehát az angyali zene földi megfelelőjének előadásán fáradoztak. A szólóéneket a legtehetségesebb adta elő, a tökéletesség mégiscsak az angyalok sajátja, míg a földi kórust a többiek biztosították. A mennyeire felelt a földi, a fönti kérdésre adott választ a lenti, a zsoltár egyik versét énekelte az egyik kórus, a másikat a másik és így tovább. Nem is gondolják, micsoda fölmérhetetlen hatással volt ez a nyugati zenetörténet alakulására! A szólista énekére a kórus felel, a szólóhangszer hangjára az egész zenekar válaszol, szóló-tutti, ahogyan a muzsikusok mondják. Mintha az évszázadokkal későbbi hangversenytermi muzsikáról lenne szó! Ez mind-mind ebből a képzetből, a mennyei és a földi ének szembe-, illetve egymás mellé állításából származik! Ugyanígy a kétkórusos muzsika, a 17. század kedvelt technikája, amikor két kórus kérdés-felelet éneke emeli egy szertartás pompáját. Michael Praetorius találóan fogalmazott, amikor azt mondta, ez a „mennyei módon való muzsikálás”.

Tánc a templomban?

Eleinte nem csupán énekelni, hanem táncolni is szabadott, az angyalok vonulásának ez volt az itteni változata. Később az egyház leszoktatta erről a híveket, túlságosan világi, pogány, mondták, ezért sincs tánc ma a katolikus misén. A tánc ördögi eredetéről a következő fejezetben olvashatnak (lásd itt). Ebben a tekintetben a szertartásokon látható vonulás, vagy a processzió az angyali örökség része.

Az angyali szolgálat 0–24 órás, e szellemi lények szünet nélkül éneklik az Isten dicsőségét. Erre az ember sajnos nem képes, de igyekezett megtenni minden tőle telhetőt. A szerzetesek például, akik egész életüket az isteni szolgálatnak szentelték, vagy a kolostorhoz tartozó iskolák diákjai a nap minden szakában közösen imádkoztak. Ez nem azt jelenti, hogy vég nélkül, hanem úgynevezett imaórákat iktattak be hajnaltól kezdve késő éjszakáig. Napirendjüket aligha követnénk. A ma embere nyilván elcsodálkozik, hogy az ébresztő éjszaka fél 12-kor szólt, éjfél és hajnali 2 között ugyanis a matutinumot énekelték, imádkozták. 2 és fél 5 között ismét szabadott aludni, majd az 5-től kezdődő másfél órában a reggeli dicséret (laudes), az első imaóra (hora prima) és a kolostori mise várt a résztvevőkre. 7 és 9 között munka, tanulás, 9-től tercia (hora tertia), majd a nagymise. A 11 és délután 3 óra közti szakaszban sexta (hora sexta) imaóra, ebéd, pihenés következett. 3-kor nónát imádkoztak (hora nona), majd ismét dolgoztak és tanultak, este 6 körül vacsoráztak, utána elénekelték a vesperást. A lefekvés előtti imaórát completoriumnak nevezték. Fél 8-kor tértek nyugovóra. Ezek a mindennapos alkalmak adtak a napnak, a hétnek, hónapnak és egyházi évnek kiszámítható körforgást, egyben szimbolizálták az emberi akaratot, hogy az angyalok nyomába érjenek. Az imaórák közül az esti zsolozsma, a vesperás kapott kitüntetett szerepet a zenetörténetben. A leghíresebb Claudio Monteverdi Szűz Mária tiszteletére írt vecsernyéje, a Vespro, a zenei kora barokk pompás darabja.

Röviden vagy hosszan?

Célszerű rövid címet használni, legyen bármilyen egyszerű is a Vespro kifejezés, ugyanis az eredeti elég hosszúra sikeredett. És itt nem az olaszra, a Vespro delle Beata Verginére (A Boldog Szűz vesperására) gondolok, ami még elmegy, hanem a latinra. Monteverdi ugyanis a pápának, V. Pálnak dedikálta ezzel a címmel: Sanctissimae Virgini Missa senis vocibus ac Vesperae pluribus decantandae, cum nonnullis sacris concentibus, ad Sacella sive Principum Cubicula accommodata (Hatszólamú mise és vesperás több énekhangra, valamint néhány szent ének kápolnákban és hercegi termekben való előadásra a legszentebb Szent Szűz tiszteletére).

A fejezet elején esett szó a tehetségkutató-győztessel készült beszélgetésről. Ott már fölvetettem, hogy az álom, illetve az abban megjelenő angyal nem pusztán szöveges üzenetet, hanem melódiát is továbbított az ember számára. Legalábbis így gondolkozott a középkori ember. Számára nem létezett szerzett muzsika, úgy gondolta, az angyalok éneke időtlen idők óta létezik, a halandók pedig éppen az angyalok közvetítésével hallhatnak meg ezek közül egyet-egyet. Többnyire álom idején. Egyfajta háttértárról van szó, ahonnan az ember le tud tölteni ezt-azt. Persze csak akkor, ha az angyalok ezt szeretnék. Volt olyan elképzelés, hogy az egész dallamkincstárat egyszerre kapta meg az emberiség, Nagy Szent Gergelynek jutott a feladat, hogy mindent leírjon. A közvetítő nála maga a Szentlélek volt. Nézzék csak meg a szent pápát ábrázoló festményeket, szobrokat: a galamb ott ül a vállán és suttog a fülébe. Legalábbis a legenda így tartja. Más következménye is van annak, hogy az éneket nem az ember találja ki, hanem föntről kapja. Ugyanis ebben az esetben, amikor egyenesen a mennyországból érkeznek a melódiák, akkor azokat úgy kell énekelni, ahogyan azt az emberiségre hagyományozták, nem? Ennek a felfogásnak köszönhető, hogy a repertoár szinte változatlan maradt, nem igazán mert hozzányúlni senki. Ha például Európa keleti részéből érkezett szerzetes a Frank Birodalomba, gondolkodás nélkül be tudott kapcsolódni az adott közösség énekébe, legfeljebb apró eltérésekkel, de a dallamokat többnyire ugyanúgy énekelték, ahogyan sok ezer kilométerrel arrébb. Ezért sem szabadott, illett változtatni a dallamokon.

A 9. században Aurelianus Reomensis is tudósított arról, hogy az angyalok hangját nemcsak álmában hallhatja az ember. Így írt:

„Hovatovább, az angyalok országának hangjai egyszer-egyszer a Földön is hallhatók, ahogyan arról többen tudósítottak már. […] A régiek emlékezetükben őrizték meg azt a szerzetest, aki – ha nem tévedek – a Cinnomanni városához közeli Szent Viktor kolostor lakója volt. Megérkezett Gargano hegyéhez, a Szent Mihály arkangyal bazilikához. Aznap éjjel a templom kapuja előtt az angyalok kórusát hallotta. Az apostolok születésnapjának responzóriumát énekelték.”

Egy másik esetet is megemlített, mely szerint egy Auxerre-ből való pap hallotta, hogy az angyalok alleluját énekelnek, majd rázendítenek a 148. zsoltár dallamára. A hajnali zsolozsma után összehívta szerzetestársait, és elénekelte nekik azt, amit hallott. Nagyszerű! Megvan a válasz arra, hogyan rögzültek a kollektív emlékezetben a dallamok. Mivel a kottaírást ekkor még nem ismerték, ezek a melódiák is, mint a népdalok, szájról szájra terjedtek.

A Legenda aurea című gyűjteményben a szerző, Jacobus de Voragine a Nagy Szent Gergelyről szóló fejezetben olyan esetet ír le, amelyikben nem egy ember hallotta fényes nappal az angyalok énekét, hanem egy egész tömeg:

„Mivel Rómát továbbra is pusztította a pestis, Gergely egyszer a húsvéti időben elrendelte, hogy a szokásos módon tartsanak körmenetet a város körül, litániákkal. Megparancsolta, hogy a körmenet előtt a Boldogságos Örökké Szűz Mária képét vigyék nagy tisztelettel. […] Lám, a megfertőzött és zavaros levegő visszahúzódott a kép elől, mintha menekült volna tőle, s nem tudta volna elviselni a jelenlétét. A kép mögött sütött a nap, csodálatos derült volt az ég. Azt mondják, hogy ekkor a kép mellett a levegőégben angyalok éneke hallatszott: »Ég királynője örvendezzél, alleluja, mert kit méhedben hordozni méltó voltál, alleluja, feltámadott, mint mondotta, alleluja.« […] Ekkor Szent Gergely Crescentius vára fölött megpillantotta az Úr angyalát, aki véres kardját megtörölve visszadugta hüvelyébe. Ebből megtudta, hogy vége van a pestisnek. Így is lett. Ezért nevezik a várat ettől kezdve Angyalvárnak.”

Az angyal Szent Mihály volt, akiről a sárkányos fejezetben (lásd itt) lesz még szó.

Örvendezés ezer éve

A Legenda aureában idézett ének latin szövege, legalábbis az első néhány szava így hangzik: „Regina caeli laetare”. 1742 óta húsvét vasárnapja és a pünkösd utáni első péntek közti időszakban éneklik a katolikusok, de már századokkal korábban is ismerték. A reneszánsz nagy zeneszerzői előszeretettel írtak muzsikát a szövegre.

A középkori elképzelés szerint az ének, pontosabban az angyali ének kapcsolta össze a lentit a föntivel, ráadásul sokkal hatékonyabban, mint a szöveges imádság. Nem véletlenül mondta Szent Ágoston, hogy „aki énekel, kétszeresen imádkozik”. Ha viszont az irányt megfordítjuk, és arra gondolunk, az isteni kegyelem az ének által árad ki a Földre, megérthetjük, miért is övezte tisztelet a muzsikusokat: tudományuknak, tehetségüknek köszönhetően az isteni segítség érzékelhetővé vált a halandó ember számára. Innen pedig már csak egy lépést kellett tenni a zene gyógyító erejébe vetett hitig. Ezért beszéltek Dávidról mint az egyik első zeneterapeutáról, ezért hozták föl példának Orfeuszt, aki lantjátékával megszelídítette a pokolbéli szörnyeket. A mennyei jelenlét nem csupán a gyógyításban, hanem a szertartásokon is érezhető volt. Úgy vélték, a helyesen végzett liturgia közben jelen vannak az angyalok, azaz mindenki érezhette, ő maga is a mennyei ceremónia résztvevője. Fontosnak tartották az összeszedettséget, a rend betartását. Aurelianus így folytatta:

„az éneklés szolgálata, ha figyelmes lélekkel végzik, kedves az Isten szemében, hiszen ezzel az angyali kórust utánozzuk, mely a hagyomány szerint szünet nélkül énekli az Úr dicsőségét.”

Megvan tehát a két világ szertartásrendje közti kapcsolat, a mennyei és a földi sajátos viszonya. De maradt még néhány kérdés. Az egyik: hogyan énekeljünk az angyalokhoz hasonlóan? Milyen hangmagasságot válasszunk? Furcsa felvetés, hiszen gőzünk sincs arról, hogy magasan, vagy mélyen énekelnek a mennyországban. Az angyali énekről szóló beszámolók, csodaleírások, legalábbis azok, amiket én olvastam, nem tartalmaznak erre vonatkozó információt, mégis határozottan úgy gondoljuk, az angyali hang magas. Elképzelem, milyen arcot vágott volna Mária, ha Gábriel arkangyal Darth Vader hangján szólalt volna meg. (Zakatol a blaszfémiavonat.) Milyen a tempója? Gyorsan énekelnek odafönn, vagy éppen visszafogott, nyújtott hangokon? Szerintem erre a kérdésre koronként különböző választ adtak. Ma Arvo Pärt zenéjének rajongói biztosan azt mondanák, egyszerűen, kimérten, esetenként egy-egy harangocska megszólalásával kísérve adják elő a liturgikus repertoárt, viszont a barokk idején élő ember megesküdött volna, hogy gyors tempóban, sok-sok díszítéssel énekelnek.

A 17–18. századi zenehallgató pontosan e kettőt várta el az énektől, a magasságot és a hajlékonyságot. Teljesen mindegy volt, hogy kik egy kantáta, vagy egy opera főbb szereplői, a szólamuk javarészt magas volt. Pietro della Valle a szopránokat a zene legszebb díszeinek nevezte. Azt csak halkan jegyzem meg, hogy a barokk kor Itáliájában a szoprán nem feltétlenül hölgyre, sokkal inkább kasztrált férfira vonatkozott. És ha már lecövekeltem a barokknál, vajon abban az esetben, ha angyalt kellett megjeleníteni, azaz egy műben konkrétan egy angyal szerepelt, akkor vajon ki adta elő a szólamát? Andrea Vittorelli olasz teológus a 17. század elején leszögezte, az angyal nem nő, hanem férfi. Ezzel nem állt ellentétben az sem, hogy az angyalt testnélküli lénynek hitték. Vittorelli így folytatta elmélkedését:

„a megjelenített angyal arcvonásai egy férfiéra és soha nem egy nőére hasonlítanak, talán mert a női nem tökéletlen, okosodnia kell, ahelyett, hogy ő tanítana. Az angyalok az egyéb teremtmények fölött állnak, nemes természetűek, különlegesen tökéletesek, szentül bátor lelkűek az isteni bölcsesség mélyenszántó titkainak tanárai, akik azért vannak, hogy az emberi gyöngeség hiányát csökkentsék, olyan feladatok ezek, melyek teljesítésére a női nem egyáltalán nem alkalmas.”

Elképzelem Vittorelli mestert a 21. században. Egy ilyen szöveg után hamar fölnégyelnék. Olyan hatást keltene, mint Bruce Willis a Drágán add az életed című film első részében, amikor kiállt Harlem közepén egy „Utálom a négereket” feliratú táblával.

Az angyalábrázolással kapcsolatos nemi preferencia mellett az életkoruk is gyakran szóba került. Kivételes esetben lehettek öregek. Visszaadom a szót a 17. századi John McClane-nek:

„Az isteni mártír Aeropagita magyarázta el, hogy a boldog angyaloknak, ha emberi formában akarták őket megmutatni, miért választottak fiatal alakot és kinézetet. Tudnunk kell, hogy szerencsés koruk soha nem enyészik el, örökzöld marad, dicsőséges szépségüket folt nem szennyezi, nem is szennyezhetné, azt sem most, sem később ki nem kezdi semmi, anélkül, hogy a kor előrehaladtából fakadó kényelmetlenségeik lennének. Az örök boldogság mindig illatos, csodaszép gyümölcse nem fonnyad meg, nem sápad, alakját nem veszti annak a végtelen tengernek a vizében, amibe az angyalok merülnek alá: az igazak azonban örökké élnek, és az Úrban van a jutalmuk (Bölcs 5,16).”

Ahogyan arra korábban utaltam, Vittorelli saját kora ízlésvilágának alapján elmélkedett az angyaloutfitről, előtte másképp gondolkoztak: az őskeresztények szakállas angyalokat láttak maguk előtt, a reneszánsz idején pedig androgün, vagy női angyalokat is festettek. Mindettől függetlenül a 17. századi felfogás zenei értelemben sokatmondó, hiszen az ő izmos kezű, izmos lábú, ugyanakkor gyermeki arcvonásokkal rendelkező fiúcskáikhoz (a puttókat, vagy a csak kerek, dundi arccal és két szárnnyal ábrázolt barokk templomi angyalkákat kihagyom a játékból) a magas férfihangot társították. Magas, azaz angyali, férfi, azaz isteni(en tökéletes). Tenor! Vágják rá most többen. De nem, a tenorok uralmára még várni kell. A helyes válasz: a kasztrált. Egyáltalán nem véletlen, hogy a zenetörténet egyik legszörnyűbb, és minden bizonnyal legkülönlegesebb zenei élményét éppen ők, a heréltek adták meg, kiknek tündöklése pontosan ebben az időben vette kezdetét. Hangjukkal elképzelhetetlen magasságokat jártak be, hajlékony énekük csodálatot és rajongást keltett a közönségben. Pedig kegyetlenül megszenvedtek érte. A 16. század végétől kezdve egyre gyakrabban jelennek meg a kasztrálás előtt álló gyermekekről, vagy az ő kiváló éneklési képességeikről szóló feljegyzések. Ha egy fiú szépen énekelt a templomi kórusban, ezzel a beavatkozással hangja és tudása átmenthető volt a felnőttkorba. Csakhogy az egyház tiltotta a beavatkozást, arra jóváhagyást senki nem kapott. De erre nem is volt szükség, az egyszerű emberek hamar föltalálták magukat. Itália egyes részein, a Spanyol Királyságban helyenként olyan mérvű volt a szegénység, hogy egy család akkor volt boldog, ha nem született gyermeke, ugyanis minden egyes újszülöttel egy új éhes száj jelent meg a famíliában, akit táplálni kell. A kilátástalan helyzetből néha bizarr módon menekültek. Az a fiú, aki szépen énekelt, könnyen elveszthette férfiasságát, és nem a saját akaratából, a herélést elvégezték a kedves szülők. Az egyház pedig befogadta őket (nem a szülőket). A papság nyilván hallani sem akarta a történetet, apuka és anyuka többnyire balesetre hivatkozva adta át gyermekét a kolostornak, vagy templomnak. A karnagyot vagy az iskolaigazgatót a fiúcska zenei képessége és hangja érdekelte, a múlt nem igazán. Kasztrációs kézikönyveket adtak kézről kézre, a herélés számos módszerét ismerték, amelyek bemutatásáról – köszönjék meg – örömmel lemondok.

Spagnoletti

Spanyolországból érkeztek Európa más országaiba azok a férfiak, akik az egykor az Ibériai-félszigeten megjelent mór-arab énekkultúra technikáját továbbfejlesztve fejhangon voltak képesek énekelni. Spagnoletti, így hívták őket. A mai koncertgyakorlatban falzettistának, vagy kontratenornak nevezzük őket, ma rendre ők kapják a régi kasztráltak szerepeit. Ugyanakkor érdemes tudni, hogy az ő hangjuk, hangképzésük igen messze van a kasztráltakétól. Nem tudom, miért nem nőket választanak az egykori kasztráltaknak írt énekszólamok megszólaltatására. Persze értem én, az énekes férfi, magas hangon énekel, megfelel a barokk esztétikai követelményeinek, azonban a torkából kiáramló hang köszönőviszonyban sincs egy kasztráltéval.

Ahogy telt az idő, ahogy meg kellett már felelni az új esztétikai elvárásoknak (lásd feljebb), úgy lett egyre nagyobb szükség magas hangon éneklő férfiakra az operaszínpadon is. A pubertás kor előtt herélt fiú egészen egyedi módon fejlődött: testalkata hasonló lett a normális férfiéhoz, még akkor is, ha egyesek mellkasa aránytalanul nagyra nőtt, gégéje viszont gyermeki maradt, nem mutált, tehát a beszédhang magassága nem zuhant egy oktávot, tartotta a gyermeki szintet. Azonban ne tévedjünk: csak azért, mert valaki átesett ezen a kegyetlen beavatkozáson, és jó hangja, jó füle volt, még nem futott be hatalmas pályát. Ahhoz, hogy valaki virtuóz énektechnika birtokába jusson, bizony jó tanár és kegyetlenül sok munka, edzés kellett. Nicola Porpora zeneszerző, énekes volt a leghíresebb, ő tanította a legnagyobbakat, Farinellit és Caffarellit. Fönnmaradt egy anekdota, mely szerint Caffarelli ugyanazt a technikai gyakorlatsort énekelte öt éven keresztül. Ha igaz, ha nem, jól mutatja, a mester különös hangsúlyt fektetett a megfelelő technika elsajátítására. Versenysport volt ez a javából. Aki kitartott, tehetséggel és kapcsolatokkal rendelkezett, elindulhatott a világhír felé. Mondanom sem kell, alig néhányan jutottak a csúcsra. Aki viszont elérte, az mai értelemben is sztárnak számított. A kasztráltak nagyjából egy évszázadon keresztül tündököltek. És nem mindenhol: a franciák nem igazán kedvelték őket, volt, ahol egyházi tilalom miatt nem léphettek föl, de Londonban, Drezdában, Itália operaházaiban, Bécsben egyszerűen megőrültek értük.

Szopranizálás

Joseph Haydn egyik életrajzírója, Georg August Griesinger tudósított a zeneszerző majdnem-kasztrációjáról: „akkoriban Bécs templomaiban, főúri udvaraiban sok kasztráltat alkalmaztak. Az iskola elöljárója meg volt győződve arról, hogy jót tesz a fiatal Haydnnak, ha szopranizáltatja. Kérte az édesapa hozzájárulását. Ő azonban, hiszen egyáltalán nem tetszett neki a javaslat, fölkerekedett, és elindult Bécsbe. Mivel azt hitte, az operációt már végrehajtották, a következő kérdéssel lépett be a fia szobájába: „Szepi, mondd, fájt? Tudsz járni?” Nagyon boldog volt, amikor megtudta, hogy a fiú sértetlen.”

Az aranykor, ha egyáltalán szabad ezt a kifejezést használni a zenetörténet e bizarr szakaszára, 1762-ig tartott. Ebben az évben mutatták be Christoph Willibald Gluck Orfeusz és Euridiké című operáját Bécsben. A férfi címszereplőt természetesen egy kasztrált, a rendkívül népszerű Gaetano Guadagni alakította. A zenemű azonban már egy reform kezdetét jelentette. Gluck ugyanis azt tervezte, operáival új irányt mutat. Meg akarta szabadítani a zenés színpadot az énekesek, leggyakrabban a kasztráltak hiúságából fakadó túlzásoktól, az agyondíszített áriáktól, az öncélú virtuozitástól, ami miatt a ragyogó operák a jó ízlésű ember számára röhejessé váltak. Ugyan Gluck reformjának következtében a kasztráltak nem tűntek el a színpadról, lassan-lassan egyre kevesebb szerephez jutottak. A változás iránti vágy sokkal erősebb volt annál, hogy a folyamatot meg lehessen állítani.

A 19. század elejétől fogva egyre kevesebb herélt énekesről tudunk, az utolsó híres kasztrált az 1858-ban született Alessandro Moreschi volt, akit Róma angyalaként emlegettek, hiszen a Sixtus-kápolna kórusához tartozott. Szerencsére fönnmaradt hangfelvétel: bármennyire recseg a lemez, jól hallható, a kasztrálthang mással össze nem hasonlítható.

Az angyalok tehát döntően befolyásolták a nyugati zene alakulását. És nem csupán azok, akik fönnmaradtak a mennyben, és rendes angyalhoz illően végezték a zenés-énekes dicséretet, hanem azok is, akik végül nem tudtak helytállni, és az Erő sötét oldalát választották.

„Hovatovább, az angyalok országának hangjai egyszer-egyszer a Földön is hallhatók, ahogyan arról többen tudósítottak már.”

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Bárdos Zsuzsa

A szöveget gondozta Balázs Piroska

Borítóterv és illusztráció Féder Márta

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Tördelte Kaposvári Franciska

ISBN 978 963 604 517 3

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok
Alegreya Sans – SIL Open Font License
DM Serif Display – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License