A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

John Lukacs: Confessions of an Original Sinner

Ticknor & Fields, New York, 1990

Második kiadás

Copyright © 1990 by John Lukacs

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Barkóczi András, 2001, 2025

Borítófotó © John Lukacs fotóarchívuma

Minden jog fenntartva

Tartalom

Előszó

Bevezető

1. Egy reakciós vallomásai

2. Szerelem és háború

3. Kelet és Nyugat

4. Újvilág, óvilág

5. Anti-anti

6. Tanítás

7. Írás

8. Lakóhely

9. Egy eredendő bűnös vallomásai

Jegyzetek

DILECTISSIMÆ STEPHANIÆ

ELŐSZÓ

Magyar olvasóimnak magyarázattal tartozom.

Ezt a könyvet majd húsz esztendővel ezelőtt írtam, 1983 és 1985 között. Kiadót rá akkor nem találtam; aztán 1989-ben igen. A könyv Amerikában 1990-ben jelent meg. Azóta életem megváltozott.

Miért kell ezt magyar olvasóimmal tudatni? Először azért, mert e könyv önéletrajzszerű. (Önéletrajzszerű, de nem önéletrajz. Bár első személyben íródott, főleg gondolataim és figyelmem története – idéztem erről a megszorításról Pilinszky Jánost a könyv bevezetőjének első oldalán, mégpedig először amerikai olvasóimnak.) Aztán még nem voltam hatvanéves, amikor elkezdtem írni; első kéziratát kevéssel hatvanadik születésnapom után fejeztem be; végre megjelent hatvanhat éves koromban. Mire legtöbb magyar olvasóm kezébe kerül, már hetvennyolc esztendős leszek. S ezen előszó kivételével a könyv szövege ugyanaz maradt.

De fontosabb ennél, hogy a könyv amerikai – pontosabban angol nyelvű – olvasóknak íródott. Se 1983-ban, se 1989-ben nem hittem volna, hogy egyszer magyarul is megjelenik. Sőt, amikor később magyar barátaim mondták, hogy ezt a könyvemet is ki kellene adni magyarul, én elhárítottam. Ez amerikaiaknak szólt, nem magyaroknak, mondtam. Végül megváltoztattam véleményemet, azért, mert oly sok magyar olvasóval áldott meg a Gondviselés.

Mindezt sohasem hittem volna. „Isten görbe vonalakkal ír egyenesen.”

Amikor írom, hogy ezt nem hittem volna, nem a világpolitikára gondolok. Engedtessék megjegyeznem, hogy én jóval 1989 előtt nemcsak hittem, hanem láttam, hogy az akkori „rendszer” Magyarországon, sőt máshol is Közép- és Kelet-Európában hamarosan megdől. Ezt akkor nemcsak kevés magyar, hanem kevés amerikai is gondolta – pedig oly sok jel mutatott minderre, melyeknek lényege nem a Szovjet-Oroszországra gyakorolt amerikai nyomás volt, hanem az, hogy az akkori „rendszer” képviselői már nem – vagy csak alig – hittek benne. Mindez világnézetem lényege: marxistákkal és kapitalistákkal ellentétben régi meggyőződésem (és tapasztalatom), hogy a világ és a történelem alapja az, amit az emberek gondolnak és hisznek; és az egész világ helyzete, sőt anyagi szerkezete ennek a következménye, nem pedig fordítva. 1989 (és következményei) így nem értek váratlanul. Váratlanul ért viszont, hogy lassanként annyi magyar olvasóm lett, hogy azóta tíz – régi és új – könyvemet adta ki magyarul az Európa Könyvkiadó. Ennek okát a mai napig sem értem vagy látom tisztán, és talán nem is kell firtatnom. De hát így történt. S ezért hálával tartozom hazám népének – és a Gondviselésnek.

Ha ezt a könyvet mostanában és nem húsz évvel ezelőtt írom, más könyv lett volna; többek között sok más fért volna még bele. Mert éppen amerikai megjelenése után életem igen megváltozott. Soha annyit nem írtam, mint az utolsó tizenkét esztendőben. Egyik oka ennek, hogy abbahagytam a tanítást (illetve az itteni egyetemi bürokráciák rendelkeztek így, a korom miatt); így az írásra, kutatásra több időm maradt (bár azt hiszem, hogy legutóbbi, Amerikában 2002-ben – és Magyarországon talán 2003-ban – megjelenő könyvem lesz az utolsó). Másik oka, hogy véget ért a jelen könyvben is említett elszigetelődésem, legalábbis részben: könyveim jó része, angolul vagy fordításban, megjelent Angliában, Svédországban, Németországban, sok más országban is, és többnyire elismerés fogadta őket. De az engem legmélyebben érintő esemény a magyar olvasóközönség érdeklődése munkáim iránt; s ebből következően a szülőhazámmal való, most már majdnem állandó kapcsolat. Én az 1989-es fordulat előtt is jártam Magyarországon néha, de csak rövid ideig; de 1990-ben Antall József hívott, hogy jöjjek Varga Bélával a szabadon választott magyar országgyűlés megnyitására; 1991-ben tanítottam is két budapesti egyetemen egy fél évig; azóta minden évben jövök legalább egyszer, a könyvhét alkalmával, sőt néha többször is. (1994-ben érdemrenddel, 2001-ben pedig Corvin-lánccal tüntettek ki; mindkettő meglepetésként ért.) De mindennél mélyebben érintenek magyar olvasóim és magyar barátaim, akik közül legalábbis egyesek jobban megértenek, mint mások bárhol a világon. Hálával tartozom nekik, és azoknak, akik tudományos munkásságom mellett, sőt talán attól eltérően, magyarságomat és magyar nyelvezetemet (hiszen minden Magyarországon megjelenő munkám különben egészen kiváló fordítását én még átnézem és itt-ott beleírok) értékelik.

Íme önéletrajz-szerűségem kiegészítése, magyar olvasóimnak.

2001. szeptember 23.

BEVEZETŐ

Ebben a könyvben nem az életem történetét mondom el, hanem bizonyos gondolataimról és meggyőződéseimről adok számot. Ezek közül némelyiket amerikai olvasóim talán furcsállják majd, bár se nem eredetiek, se nem egyéniek. Eredeti eszme nem létezik; de teljesen eredeti gondolat sem. Az egyén nem lehet teljesen független a világtól. Nem „önmagamról” írok, hanem egy résztvevőről, aki személyében részese a világnak – bizonyos helyeknek egy adott történelmi időben. Pilinszky János írta: „Van a személyes, van a személytelen és van a kollektív zóna. Csak a személyesből lehet eljutni a személytelenbe, a kollektívből soha. Előbb személyessé kell válni valaminek, s aztán lehet átlépni a személytelenbe.” Azt is írta, hogy egyszer talán megpróbálkozik az önéletrajzzal. (Sajnos ebben megakadályozta korai halála.) „Nem az én önéletrajzom lesz, hanem figyelmem önéletrajza. Nem tudom megvonni a határt, hol végződöm én, és hol kezdődik a figyelmem, melynek egyszerre vagyok alanya és tárgya. Ha szabályos önéletrajzot írnék, talán éppen a legfontosabbak maradnának ki belőle. Nem pusztán az események határoznak meg, hanem hogy mit vettem észre, mi jutott eszembe életem során.”

Az újkort megelőző időkben gyakorlatilag ismeretlen volt az önéletrajz. Létrejötte elválaszthatatlan a reneszánsszal kezdődő emberkultusztól, s végső soron a történelmi tudat kialakulásától. Az utóbbi négyszáz évben azután számtalanféle önéletrajz keletkezett. Tudom, hogy nagyon messze járok Benvenuto Cellinitől, az első modern önéletrajzírótól, aki annak idején újdonságszámba menő élvezettel számolt be testi tapasztalatairól. Meggyőződésem szerint a világon a legfontosabb – kiváltképp a mi időnkben – az, hogy mit gondolnak és mit hisznek az emberek; az anyagi körülmények (sőt magának a világnak az anyagi szerkezete) ennek következményei. Ebben a könyvben tehát – ahogy más, egymástól nagyon különböző könyveimben is – elsősorban gondolatokról és meggyőződésekről írok.

Nem olyan egyszerű ez, mint ahogy hangzik. Azt gondoltam, ezzel a könyvvel sokkal kevesebb dolgom lesz, hiszen nincs szükség hozzá fárasztó kutatómunkára, nincsenek végtelen listák a megszerzendő könyvekről, tanulmányokról, iratokról, nincs ideges keresgélés megsárgult könyvtári katalóguscédulák százai között, nincs tépelődés, hogy bevegyem-e magam két-három napra valamelyik levéltárba, ahol talán találok valami értékes adalékot, nincs gyomoridegesség a képernyőn masírozó zöld betűk és számok láttán, nincs a cetlik és jegyzetek Augiász-istállója, nincs bizonytalankodás, hogy terheljem-e újabb sosem hallott kéréssel a könyvtárközi kölcsönzés munkatársát, nincsenek fénymásolatokkal degeszre tömött dossziék és így tovább. De az alapvető gond ettől még ugyanaz marad: mi kerüljön be a könyvbe? Mi maradjon ki? Egy lényeges szempontból a kutatás igenis könnyebb. Annak vannak korlátai; az önéletrajzi írásnak nincsenek. Az ember annyit mond el magáról, amennyit akar. Persze sok mindent kihagy, de nem csak azért, mert bizonyos dolgokról nem kíván szólni (vagy nem akarózik emlékeznie rájuk). Én már tudom, hogy nem könnyű, sőt még csak nem is kellemes magamról írnom. Érett fővel az ember belátja, hogy a személye tulajdonképpen nem nagyon érdekes. „Ha untatni akarod az olvasót – írta Voltaire –, mondj el neki mindent.” Voltaire sok dologban tévedett, de ebben nem. Írás közben gyakran eltűnődtem, mennyire más lehetett volna ez a könyv. Leírhattam volna benne kellemes dolgokat; mulatságos dolgokat. Tájakat; városokat. Jelentős kortársakat; jelentéktelen kortársakat. Kiváló férfiakat; elbűvölő asszonyokat. Barátságokat. Utazásokat. Méghozzá színesen. És anélkül, hogy „mindennel” untatnám az olvasót.

De a suszter maradjon a kaptafánál: gondolatokról és meggyőződésekről szóló szavakkal bíbelődöm. Elválasztható-e a gondolat a szavaktól, amelyek kifejezik? Szerintem nem; ám ahelyett, hogy e nehéz kérdés kapcsán ismeretelméleti fejtegetésekbe bocsátkoznék, inkább rövid indoklást fűzök könyvem nyitó-, illetve zárófejezetének címéhez (mely utóbbi egyben a könyv címe is): „Egy reakciós vallomásai”, aztán „Egy eredendő bűnös vallomásai”. Ezekkel a kifejezésekkel nem megbotránkoztatni akarom az Olvasót; éppen ellenkezőleg, emlékeztetni kívánom valamire. Magyarázatképpen hadd mondjam el röviden, hogyan kapcsolódik fejemben ez a két szó: bűnös és reakciós.

Azt már régen gondolom, hogy a bűn létezéséről és az emberi nem bűnös voltáról vallott meggyőződés nem holmi sötét, homályos, félelemkeltő tétel, hanem egészséges, valós és világos felfogás, amelyet nemcsak a vallás kinyilatkoztatása támaszt alá, hanem történelmi tapasztalatunk, vagyis önismeretünk is. A bűnre való hajlam vele születik az emberrel. Maga a bűn szó igazában nem reménytelenül kegyetlen. Már puszta léte is az emberi természet erkölcsi tartományára utal. Ez a tartomány teszi az embert egyedülállóvá. Más élőlények nem bűnöznek, mert nem képesek rá. Az ember bűnözik, mert szellem lakozik benne. Nincs olyan bűn, ami egyedül a test bűne volna; minden bűn valamilyen mértékben a szellem bűne is, és a szellemi bűnök, ha eluralkodnak, rosszabbak a testieknél. Ez az emberiség történetének kezdetétől így van. A bűn más, mint a tabu; nem a társadalmi viszonyoktól függő képzet vagy kategória. Nem Ábrahám, Mózes vagy Kálvin találmánya; Darwin, Marx vagy Freud sem tudta kitörölni a tudatunkból. Ha bűnözünk, tudjuk, hogy bűnözünk. (Sőt lehet, hogy élvezzük.) Ez nem okvetlenül jár bűntudattal. De előbb-utóbb lelkifurdalást, megbánást és felelősségérzetet ébreszt bennünk – és a felelősségérzet más, mint a néha öntetszelgő bűntudat.

Szeretném felhívni az Olvasó figyelmét arra, hogy a fenti bekezdésben egy szót sem ejtettem a bűnre vonatkozó hagyományos katolikus tanításról, amelyben történetesen hiszek. Ez a könyv történész műve, nem teológusé. De éppen azért, mert történész vagyok, tudom, hogy miközben az ember körülményei mind változnak, maga az emberi természet lényegében változatlan marad. Ezt egyesek talán reakciós nézetnek tartják. Ezen a ponton tehát meg kell védenem a reakciós szót. A reakciós inkább tisztában van a bűn létezésével és az emberi természet lényegi állandóságával, mint a konzervatív (ez utóbbi egyébként nagyon képlékeny jelző, főleg manapság). A reakciós nem mindig ellenzi a változást, és nem veti el mindenestül a haladást. Az állandó haladás eszméjét veti el; azt az eszmét, mely szerint nemcsak az ember anyagi körülményeit lehet jobbá tenni, hanem a természetét, szellemi és lelki természetét is. Tagadhatatlan, hogy az emberi lét körülményei potenciálisan javíthatók. De ne feledjük – különösen most, az ezredforduló táján –, hogy el kell gondolkodnunk azon, mit is jelent a haladás. Újra kell gondolnunk a haladás még mindig annyira elterjedt, de már elavult és használhatatlan fogalmát. Most, amikor egy korszak zárul le, a megrögzült eszmék és bevett gondolkodásmódok súlyos terhével szemben a gondolkodó emberek reakciójára van szükség. 1930-ban a chicagói egyetem teológiai fakultásának dékánja azt mondta, hogy „az eredendő bűn doktrínája az emberi viselkedésről alkotott olyan elmélet, amely megfelelt a Szent Ágoston idején rendelkezésre álló tudományos ismereteknek, de az újabb kutatások fényében tarthatatlan”. 1989-ben minden értelmes olvasó belátja, hogy e progresszív teológusnak a kijelentését a „tudományos ismeretekre” meg az „újabb kutatásokra” való hivatkozás teszi nevetségessé. Legfőbb ideje újraértékelnünk bizonyos szavakat – például hogy a „haladó” nem okvetlenül jót jelent, a „reakciós” nem okvetlenül rosszat.

E könyv elején világibb módon próbálok különbséget tenni reakciós és konzervatív között: elmondom, fiatal koromban hogyan ragadta meg figyelmemet, s hogyan vívta ki hamarosan tiszteletemet a reakciós szó. Ez a maitól nagyon különböző, s időben is távoli világban történt. Magyarországon születtem 1924-ben, s ott éltem huszonhárom éves koromig, vagyis legfogékonyabb éveimben, beleértve a második világháború időszakát. Életem kétharmadát viszont az Egyesült Államokban töltöttem, s ez a körülmény tükröződik könyvem arányaiban is: kilenc fejezete közül három magyarországi ifjúságommal, hat pedig amerikai éveimmel foglalkozik. De remélem, hogy olvasóim reakciója az első fejezetekre nem csak azt fogja tükrözni, hogy ezeken az oldalakon egy távoli helyről és időről esik szó, amelynek egzotikuma felkeltheti amerikaiak figyelmét, bár a leírt élményeimből fakadó következtetések rájuk nem vonatkoznak. Ellenkezőleg, meg vagyok róla győződve, hogy e sorok írójának, egy eredendő bűnösnek a reakciós nézetei ugyanolyan sokatmondóak az amerikaiak számára 1989-ben, mint amilyenek egy magyar fiatalembernek voltak negyvenöt évvel ezelőtt. Sőt: talán még inkább. Ennek a könyvnek legfőbb célja az emlékeztetés: nem magamra emlékezem, hanem olvasóimat kívánom emlékeztetni bizonyos dolgokra, amiket ők maguk is tudnak.

Első fejezet EGY REAKCIÓS VALLOMÁSAI

A reakciós nem annak születik, hanem azzá válik. Tévedés azt hinni, hogy a királyok vagy a rangos-vagyonos arisztokraták ivadékai született reakciósok. Imitt-amott még fellelhetők a reakciós viselkedés maradványai (van, aki kezet csókol a rendfőnök asszonynak, vagy kikéri magának, hogy boldog-boldogtalan a keresztnevén szólítsa), de a reakciós mint típus már eltűnt. A huszadik században reakciósnak lenni nem eleve adott dolog, hanem egy kristályosodási folyamat eredménye, mint Stendhalnál a szerelem; de ez a kristályosodás a stendhali amourral ellentétben nem egyik pillanatról a másikra történik, és az eredménye sem időleges. A társadalmi ranglétra legfelső fokán álló férfiak és nők mindig koruk általánosan elfogadott és tiszteletben tartott eszméit igyekeznek megtestesíteni, akár szellemi függetlenségük feladása árán is. Kétszáz éve az angol whig mágnások nem bíztak Burke-ben, aki Fox szavaival „a kelleténél hamarabb lett a kelleténél bölcsebb”; vagyonos utódaik pedig az 1930-as években nem bíztak Churchillben, aki szerintük Chamberlainnel ellentétben „nem volt kiegyensúlyozott”. A konzervatív pártolja Ronald Reagant, és bízik benne; a reakciós nem, mégpedig nem azért, mert Reagan valaha hollywoodi színész volt, hanem mert mindig is az maradt.

A reakciós mérlegeli a jellemet, de gyanakvással tekint a propagandára; hazafi, de nem nacionalista; híve a tradícióknak és a konzerválásnak, vagyis a régi állapotok fenntartásának, de nem híve a konzervativizmusnak; őrzi és védi a föld ősi adományait, és fenntartásokkal fogadja a technológia „áldásait”; a történelemben hisz, nem pedig az evolúcióban. Aki a huszadik század második felében reakciós, az minden lehetséges szakmai és társadalmi szempontból hátrányban van. De elkönyvelhet néhány előnyt is, ami a nyugati civilizáció mostani szomorú hanyatlása közepette bizony Isten áldása. A reakciós példának okáért felismeri, hogy az „időszerűvé vált eszme” (Victor Hugo avítt, tizenkilencedik századi kifejezését idézve) sokszor fabatkát sem ér. Ez a fajta szkepticizmus persze reakció az eszmék nagyrészt mechanikus és közönséges propagandaeszközökkel való terjesztésére a huszadik században.

Továbbmegyek. Amikor egy nagy korszak lezárulóban van, számos elfogadott eszméje értelmetlenné (és számos intézménye szklerotikussá) válik. Felületes újraformulázásuk (minek következtében egyre több válasz születik egyre értelmetlenebb kérdésekre) az égvilágon semmi olyat nem eredményez, ami ihlető vagy akár csak hasznavehető lenne. Legfőbb példa erre a „haladás” még mindig kurrens eszméje, amelynek jelentésén és visszás alkalmazásain ideje újra elgondolkodnunk. Ennek első lépése pedig a tudatos reakció olyan ostobaságokra, mint „emberjogi” törvények és „csillagháborús” tervek; a szexuális „nevelés” és a hírszerző „közösség” (bármit jelentsen is ez); a világkormány és a „világ biztonságossá tétele a demokrácia számára”; az absztrakt „művészet” és a bruttó „nemzeti termék”; az atomenergia és a génmanipuláció; a kvarkok és a fekete lyukak; az ökumenizmus és a közgazdaságtan; a mesterséges intelligencia és a közvélemény-kutatás; a pszichohistória és a kvantifikáció és így tovább. Vegyük észre, hogy a reakciós gyanakvás ezek iránt a dolgok iránt túllép a most már egyre elavultabb, sőt értelmét veszítő „konzervatív” és „liberális” kategóriákon.

Inkább a „progresszív” világnézettel szembeszálló, józan gondolkodásra utal. Egy, a fentihez kapcsolódó előny: ma már elég egy-két józan megjegyzést tenni ahhoz, hogy az ember mély gondolkodó benyomását keltse. Ortega y Gasset vagy ötven éve, 1941 táján írta: „Az a kellemetlen gyanú támadt bennem, hogy legalábbis a mi időnkben az intellektueleken kívül nincsenek intelligens emberek. És mivel az intellektuelek nagy része sem intelligens…” Ma a „nagy része” helyett sajnos azt kellene mondanunk: legtöbbje.

A harmadik, legkevésbé fontos előny, hogy a reakciós immár nem lehet sznob, mivel a társadalom legfelső rétegeit benépesítők oly érdektelenné váltak, hogy a velük való érintkezésnek semmi gyakorlati vagy esztétikai vonzóereje nem maradt. Nem elég, hogy a legfényűzőbb összejöveteleken, vendéglőkben, szállodákban, üdülőhelyeken és otthonokban nem különösebben kellemes emberek nyüzsögnek, hanem a közelmúlthoz képest (történészként a változást 1955 tájékára teszem) ezek már nem azok az összejövetelek, vendéglők, szállodák, üdülőhelyek és otthonok, amelyek a legínycsiklandóbb ételeket, a legszebb környezetet vagy berendezést, a legnagyobb kényelmet, a legérdekesebb társalgást kínálják. Talán savanyú a szőlő e kispénzű és hovatovább hajlott korú tudósnak? Ellenkezőleg, inkább édes; nem mint a mazsola, hanem mint az aszúbor.

Egész életemben az érdekelt, hogyan gondolkodnak az emberek. Ez a fajta érdeklődés talán nem reakciós, de kétségkívül más, mint a pszichoanalitikus „miért?” – mely utóbbi csupán első számú változata a huszadik század legkárosabb értelmi szokásának, az indítékok keresésének. A magam indítékairól sem tudok valami sokat; mások indítékait még kevésbé ismerem. Más a helyzet a célokkal: nem hogy honnan jönnek az ember gondolatai, hanem hogy mire irányulnak. Magyarországon annak idején a Ferencváros, a Hungária és az Újpest volt a három legjobb focicsapat; a zöld-fehérek, a kék-fehérek és a lila-fehérek. Tízéves koromban ismertem egy fiút, aki kék-fehér-drukkernek mondta magát – holott nemigen érdekelte a futball. Mégis a kék-fehéreknek szurkolt, nyilván azért, mert úgy vélte, hogy ez a helyes. Az efféle gondolati igazodás hosszú és meglehetősen fárasztó életem során mindig csak bosszantott.

Talán tudom, miért drukkoltam a zöld-fehéreknek. De ez a könyv nem önéletrajz; nem tetteim és szavaim felidézése, hanem tudatos kísérlet valami önvallomásra. Ezért egy sor anyagi és nem anyagi természetű dolgot szándékosan kerülök, ideértve mindent, aminek köze van a tudattalanhoz, melynek létezésében erősen kételkedem.

„Ha az ember magáról ír, ne ismerjen irgalmat” – írta Georges Bernanos. Utálatos kamasz voltam, amire egyetlen mentségem, hogy serdülőkorom nem volt boldog. Szüleim nyolcéves koromban elváltak. Ezután édesanyámmal és nevelőapámmal éltem, aki jó ember volt, de engem nemigen szeretett. Édesanyám nagyon szép, nagyon okos, nagyon elegáns és nagyon jó ízlésű asszony volt. Az ötven-egynéhány fős gimnáziumi osztályban én voltam az egyetlen, akinek elváltak a szülei. Eléggé magányosnak éreztem magam az iskolában; diáktársaim viselkedése szüleik konformizmusát tükrözte. Átengedtem magam annak a tudathasadásos állapotnak, amire fiatal korában amúgy is hajlamos az ember: egyrészt irigyeltem egyik-másik osztálytársamat, például a jó tanulókat, másrészt azzal büszkélkedtem – vagy talán azzal vigasztaltam magam –, hogy a szüleim és én finomabb emberek vagyunk, mint ezek az osztálytársaim meg a családjuk. Hangsúlyozni akartam másságomat; ugyanakkor kétségbeesetten vágytam rá, hogy elismerjenek és befogadjanak.

A korabeli magyar politika szélsőségesen nacionalista volt. Első elemiben azt tanultuk, hogy a magyar gyerek hazaszeretete még a szülei iránti szereteténél is előbbre való. Később megtudtam, hogy apám emiatt panaszt tett az igazgatónál. Egyik nap véletlenül hallottam, amint nevelőapám radikálisnak nevezi apámat. Apámmal hetente egyszer találkoztunk; tiszteltem (és féltem) őt; nem említettem neki (aligha értékelte volna), hogy „szocialista” vagyok; de másoknak, főleg az osztálytársaimnak megmondtam. A szokásos tünetet produkáltam tehát: kinyilvánított radikalizmusom a lázadás kézenfekvő formája volt, felületes szóhasználat, amellyel sebzett lelkemet és büszkeségemet pátyolgattam. Akkor ezt nem tudtam; most már tudom. Hány, de hány példáját láttam azóta az efféle berzenkedésnek, az önbizalomhiány leplezésére szolgáló radikális megnyilvánulásnak, a felgyülemlett önutálatból fakadó önzésnek: egy olyan csinált személyiség közszemlére tételének, aki meg tudná változtatni a világot, de önmagát persze nem.

Annál, hogy az ember mit gondol, lényegesebb, hogy hogyan gondolja. Az én hangoztatott „szocializmusomnak” nem sok köze volt a szocializmushoz. Azt hiszem, benne foglaltatott némi együttérzés a szegényekkel, és némi internacionalizmus (szüleim kozmopoliták voltak, és én tudtam valamit a Magyarország határain túli, s Magyarországnál nem kevésbé szép világról). De ezek a körülmények elválaszthatatlanok voltak attól a vágyamtól, hogy elmondhassam: én más vagyok, mint a többi polgár. Később gyakran megfigyelhettem ezt a jelenséget is, amikor valaki azért választ egy eszmét vagy pártot, mert úgy véli, az éppen az ellenkezőjét képviseli annak, amivel környezetében (vagy éppen önmagában) nincs kibékülve.

Nem egészen tizenkét éves voltam, amikor Mussolini megindította abesszíniai hadjáratát, és nem egészen tizenhárom, amikor kitört a spanyol polgárháború. A magyarok nagy többsége Mussolinit és Francót támogatta: az előbbit azért, mert ő volt az egyetlen európai államférfi, aki talán rokonszenvezett a magyar törekvésekkel, az utóbbit pedig azért, mert két évtizeddel korábban a magyarok a maguk bőrén érezhették, milyen katasztrofális következményekkel jár a kommunista uralom. Én az abesszinek és a spanyol köztársaságiak pártját fogtam. De tudom, hogy ezt az amúgy talán nem teljességgel légből kapott véleményemet merő egyénieskedésből hangoztattam. Azóta gyakran találkoztam ezzel a jelenséggel: hogy azt gondoljuk, amit gondolni akarunk – elnézhető körülmény, de csak addig, amíg tudjuk, hogy miért akarjuk ezt vagy azt gondolni. És ez a miért nem a pszichoanalitikus „miért”, hanem a másik, amely nem a „múltra”, hanem a „jövőre” irányul: nem az indítékot firtatja, hanem a célt.

Érdekes időkben születtem és nevelkedtem, ami kétes áldás. 1924. január 31-én születtem, tíz nappal azután, hogy meghalt Lenin, s hárommal azelőtt, hogy meghalt Woodrow Wilson. A véletlen egybeesések (Chesterton szavaival: „a Gondviselés szójátékai”), kivált a kronológiaiak mindig is vonzottak, annyira, hogy az komoly történészhez már-már méltatlan. Alkalomadtán nem tudom említés nélkül hagyni például, hogy Mussolini Marx halálának évében született, vagy hogy Hitler Roosevelt születésnapján lett Németország kancellárja. Amikor azt olvasom, hogy Mussolini 1933. január 30-án fogadta Ezra Poundot – a költő élete legboldogabb napjának nevezte azt a napot, s a meghívólevelet élete végéig szobája falán tartotta bekeretezve –, ugyanazon a napon tehát, amikor Hitler Németország kancellárja lett (Pound életrajzírói csak az előbbi tényt említik, az utóbbit nem), enyhe borzongást érzek. Néha egy-egy dátum szinte áramütésként hat rám, ami történész esetében talán inkább rendjén való. Édesapám születésének századik évfordulóján felkerestem a sírját Budapesten. Ahogy ott álltam, és néztem a kőbe vésett évszámokat, 1883–1956, mélységesen megindított valami. Ez a két évszám történelemnek és érzelemnek olyan elegyeként – s nem csupán keverékeként – hatott, amilyen az emberi emlékezet titokzatos vegykonyhájában jön létre olykor-olykor. Igen, apám életét tökéletesen keretbe foglalta ez a két évszám; csakugyan ahhoz a korszakhoz tartozott, városa és hazája történelmének ama tragikus hetvenkét esztendejéhez. 1883. 1956. Marx és Wagner halálának évében született, ugyanabban az évben, mint Mussolini; és néhány hónappal a magyar forradalom előtt halt meg. Túlélte Lenint, Wilsont, Mussolinit, Hitlert és Sztálint; de milyen áron… Gondolkodása a tizenkilencedik század végén formálódott; az enyém a huszadik század első negyedében. Én Mussolini és Hitler korában nőttem fel. Az 1930-as években Lenin és Wilson már őskövületek voltak.

Tizenhat éves korom táján elfordultam a „szocializmustól”. Édesanyám 1938-ban és 1939-ben Angliában járatott iskolába. Egyik tanárom, Mr. Harrington szocialista volt. Amikor megmondtam neki, hogy én is az vagyok, angoltól szokatlan módon, kitörő örömmel üdvözölt, mint ifjú elvtársát a kontinensről. De beszélgetéseinkből, illetve abból a néhány könyvből, amit angol szocialista íróktól olvastam, hamarosan rá kellett jönnöm, hogy itt valami nem stimmel. Harrington derék ember volt, angol idealista, tele a valóságtól elrugaszkodott illúziókkal. Mindketten a baloldaliaknak (akkori szóhasználattal: a lojalistáknak) szorítottunk a spanyol polgárháborúban; de ez a pragmatikus angol folyton azt bizonygatta nekem (és magának), hogy győzelemre állnak, holott nyilvánvalóan vereségre álltak. Sokkal jobban érdekelte a spanyol polgárháború (amely utólag mellékes eseménynek bizonyult, s nemigen függött össze az Európa közepén zajló, óriási horderejű fejleményekkel), mint Németország vagy Hitler. Azt gondolta, hogy Hitler is fasiszta, mint Mussolini vagy Franco, következésképpen reakciós, és ellensége a német munkásosztálynak. Mivel angol volt, nem kedvelte különösebben a németeket; ugyanakkor szocialistaként nem hitt (vagy legalábbis azt állította, hogy nem hisz) a nemzeti karakterben. A leszerelésben, a kollektív biztonságban, a nemzeti önrendelkezésben, a versailles-i szerződés igazságtalanságában hitt – még 1938-ban is. Nem hitte el, hogy a német tömegek egy emberként Hitler mögé álltak; nem ismerte fel, hogy a nemzeti önrendelkezés katasztrofális wilsoni eszméje leginkább Hitlernek jött kapóra, aki ennek köszönhette, hogy az osztrákok és szudétanémetek tízezrei virágesővel fogadták, mikor lassú menetben áthajtott városaik utcáin.

De Magyarországon is volt valami régimódi – legjobb esetben tisztesen régimódi – a Szociáldemokrata Pártban. A párt lapjának dohszaga – és szürke prózája, szürke képanyaga, szürke papírja – az elmúlt évtizedek szürkeségét idézte. Az 1930-as években a Szociáldemokrata Pártot tízezrével hagyták el azok, akiknek az érdekeit képviselni igyekezett: a proletár tömegek. Az alsóbb osztályok fiatal és ambiciózus tagjai másfelé fordultak. Nem a kapitalizmus felé; továbbra is szocialisták voltak, de nemzeti, nem pedig nemzetközi szocialisták. És elismeréssel adóztak az új, modern, motorizált, sikeres és erős Németországnak. Egyetemi tanulmányaim megkezdése előtt néhány hónapot munkások között töltöttem. Nagyapám a sokoldalú képzés híve lévén, s tudván, hogy érdeklődöm a könyvek és a nyomtatott betű iránt, javasolta, hogy kóstoljak bele a kétkezi munkába, s beszervezett egy nagy kiadóvállalat nyomdájába inasnak. Ott rájöttem, hogy a marxizmusnak a munkásosztályról hirdetett tanai merő illúziók. A munkások vágyai nemigen különböztek a polgárokétól. Amellett, hogy leginkább a nőkről, pontosabban a női test minden elképzelhető nemi funkciójáról beszélgettek, munkatársaim pontosan ugyanarra áhítoztak, mint mindenki más: rangra és javakra, biztonságérzetre és megbecsülésre. Szapulták a gazdagokat (és olykor a zsidókat) úgy általában, de egyébként nyoma sem volt bennük a proletár öntudatnak. Nem pozitív, hanem negatív osztálytudattal rendelkeztek. Ezt nem bírálatképpen mondom: egészében véve ez a negyven-ötven nyomdai dolgozó semmivel sem volt rosszabb gimnáziumi osztálytársaimnál vagy a budapesti utcák járókelőiből találomra kiválasztott ötven embernél.

A két munkás közül, akikkel a nyomdában töltött hónapjaim alatt szorosabb kapcsolatba kerültem, egyikük egy korosabb, kissé hajlott hátú nyomdász volt, nagyon rendes, nem olyan mosdatlan szájú, mint a többiek, és végtelenül türelmes. 1941-ben nem rejtette véka alá a németek iránti ellenszenvét: ő volt az egyetlen, aki megmaradt szociáldemokratának – volt benne valami rokonszenvesen régi vágású. A másikuk, a legfiatalabb és a legenergikusabb az egész társaságban, élsportoló volt, kis termetű, csupa izom atléta, aki egy árnyalattal jobban öltözködött a többieknél, és büszkén mutogatta drága fényképezőgépét – rajta kívül senkinek sem volt ilyen masinája. Egyik nap elejtett előttem egy megjegyzést, amiből kiderült, hogy tagja a nyilaskeresztes pártnak. Hosszas vitába keveredtem vele; kifejtette meggyőződését, miszerint Angliának vége, a háborút Németország fogja megnyerni. Nincs rossz emlékem róla; semmi sem volt benne a nácik brutalitásából. Azért hitt a németekben, mert úgy vélte, mivel dinamikusak, erősek és modernek, övék a jövő. Én ezt akkor megértettem, de jó néhány évvel később olvastam valamit Proudhonnál, amiből világossá vált előttem, hogy Proudhon Marxnál jobban ismerte az emberi természetet. Az emberekre – írta Proudhon – nem a társadalmi szerződések kategóriái, hanem a hatalmi realitások hatnak.

Kamaszkoromban koravén kíváncsisággal faltam a könyveket. Tizenhat évesen, miután már vagy négy éve szocialistának mondtam magam, gondoltam, ideje Marxot olvasnom. Elviselhetetlenül unalmasnak és avíttnak találtam, s ez nem holmi nyegle megjegyzés: mindannak, amit írt, vajmi kevés köze volt a huszadik századi valósághoz. Példának okáért egyáltalán nem foglalkozott a nemzetiségekkel vagy a nemzetekkel: összekeverte őket az államokkal. Tudálékos prózája eleinte hatott rám, de ahogy átrágtam magam rajta, egyre nehézkesebbnek és unalmasabbnak találtam; a tizenkilencedik század (nem mindig kellemes) szagát árasztotta. Hitlerrel sajnos más volt a helyzet. Ekkortájt olvastam a Mein Kampfot, amelynek brutális kegyetlensége megdöbbentett. De (és ez a kijelentés talán megütközést kelt olvasóimban) Hitlert okosabbnak találtam Marxnál: egy éles elméjű szónok, akit a gyűlölet mozgat, világosabban fejezi ki magát, mint egy teoretikus gondolkodó, akit különféle sérelmek mozgatnak. A Mein Kampfot olvasva maga a gonoszság szelleme állt előttem; A tőkét olvasva viszont egy fárasztó, bár néha hatásos előadó, akinek szellemét megbéklyózta teoretizáló hajlama. A Mein Kampfnak már maga a szerkezete is figyelemre méltó: az első része afféle önéletrajz, melyben Hitler (aki, mint már akkor gyanítottam, s később meg is bizonyosodtam róla, a múltját illetően bizonyos dolgokban nem mondott igazat) leírja, hogyan kristályosodtak ki gondolatai; vagyis szellemi fejlődéstörténetét adja 1918-ig, amikor is, harminchoz közeledve, mint írja, „elhatároztam, hogy politikus leszek” (ezzel a mondattal végződik a Mein Kampf első része). Marx „tudományos objektivitása” ehhez képest elavult és elvont volt. S a hitleri szóáradatnak és az acsarkodó retorikának ebben az ördögi német katyvaszában néha olyan tömör mondatokra bukkantam, amelyek döbbenetes felismerésként hatottak rám. Például Hitler egy helyütt azt írja: „Nacionalista voltam, de nem patrióta” – ilyen különbségtétel Marxnak soha nem jutott volna eszébe.

1938-ban és 1939-ben felismertem még valamit, ami azóta is meghatározza gondolkodásomat, s ami még fontosabb, mint az a felismerés, amely előbb Mussolinit, majd Hitlert igazán posztmarxista gondolkodóvá tette, nevezetesen hogy a nemzettudat mélyebb és erősebb az osztálytudatnál, s hogy a nemzet szilárdabb és tartósabb valóság az osztálynál. Korai tapasztalataim alapján ugyanis arra a felismerésre jutottam, hogy a közgazdaságtan – sőt a történelem és az emberi természet materialisztikus értelmezése – ingatag alapokon nyugszik. Hitler ellenfelei a közgazdaságtannal nyugtatták magukat. A német gazdaság a csőd szélén áll – hajtogatták –, a német márka értéktelen papírfecni, a német hadsereg silány acélt használ, vajat pedig egész Németországban nem kapni. A német császárság annak idején nagy gyarmatbirodalommal és mindenféle nyersanyagokkal rendelkezett; a Harmadik Német Birodalomnak ehhez képest szinte semmije sincs. Nem tudna megvívni egy háborút. Vele szemben ott a brit és a francia világbirodalom, bőséges nyersanyag- és árukészlettel, valamint ötszázmillió emberrel. Így érveltek a legnevesebb közgazdászok; ilyen értelmű könyvek és cikkek jelentek meg Nagy-Britanniában, Franciaországban, az Egyesült Államokban. Egy bátor magyar tudós is írt egy rövid értekezést arról, hogy Németország gazdaságilag nincs felkészülve a háborúra. Ez az írás 1939-ben afféle politikai-értelmiségi bestseller volt (aminek a szerző később megfizette az árát). Németország azután mégis maga mögé utasította a leggazdagabb világbirodalmakat; lett fegyvere is – méghozzá tagadhatatlanul kiváló minőségű –, meg vaja is. A Chamberlain-kormány egész háborús stratégiáját arra a gazdasági számításra alapozta, hogy Németország előbb-utóbb kifogy a nélkülözhetetlen nyersanyagokból – olajból, gumiból, krómból, vanádiumból, titániumból, miegyébből. „Egyetlen kormány sem hagyhatja figyelmen kívül a gazdasági törvényeket; ha ezekbe a törvényekbe beavatkozik, óhatatlanul katasztrófát idéz elő” – mondotta az első világháború elején Walter Runciman kereskedelemügyi miniszter a londoni parlament alsóházában. Runciman tipikus angol liberális volt; később, 1938-ban Chamberlain őt küldte a Szudéta-vidékre, illetve Csehszlovákiába, hogy keressen megoldást az ott háborúval fenyegető válságra. 1938-ban Runciman küldetése a legjobb angol hagyományokat látszott képviselni: a pragmatizmust, a kompromisszumkészséget, a méltányosságot. Valójában fáradt öregemberek erőtlen eszméit képviselte. A brit kormány 1939-ben, de még 1940-ben is jó ideig azt hitte, hogy gazdasági hadviseléssel, vagyis gazdasági blokáddal le lehet győzni Németországot; hogy bizonyos közgazdasági törvények leküzdhetetlen akadályt jelentenek Hitler számára. De nem csak Chamberlain kormánya hitt ebben. A szocialista baloldal is dogmaként hirdette ezt a fajta gazdasági determinizmust, még inkább, mint a kapitalista jobboldal.

A háború valóság volt; nem így a gazdasági törvények. Azokról tudjuk (vagy tudnunk kellene), hogy szánalmas tévedések voltak. Ráadásul nem egyszerűen vágyálmokból vagy beszűkült történelemszemléletből fakadtak, hanem magának az emberi természetnek valótlan, bár elterjedt felfogásából. Azon kevesek, akik ezt akkoriban felismerték, például Georges Bernanos és Simone Weil, költők és misztikusok voltak, nem pedig közgazdászok. Csaknem negyven esztendővel a szóban forgó események után, néhány éve olvastam Simone Weil egy 1942-es írásában: „Ha Hitler lebecsüli a gazdaságot, az valószínűleg nem egyszerűen azért van, mert nem ért hozzá. Azért van, mert tudja (a józan ész ezt diktálja, és neki kétségkívül megvan a józan esze, amit akár ihletnek is nevezhetünk, hiszen ezeket az eszméket kevesen értik), hogy a gazdaság nem önálló realitás, és ezért igazában nincsenek törvényei, mivel a gazdaságban, mint minden emberi tevékenységben, az erő uralkodik… Azt hiszem, nehezen tagadható, hogy Hitler felfogja, világosan felfogja… az emberi anyag valamiféle fizikáját… Pontosan ismeri az erő hatalmát… Mi sem lehetne kevésbé primitív Hitlernél, aki elképzelhetetlen a modern technika és több millió gyökértelenné vált ember nélkül.”1 Amikor Weil papírra vetette ezeket a sorokat Angliában, én még éretlen kamasz voltam Magyarországon; s mégis ezt láttam és gondoltam. De ez része volt egy nagyobb felismerésnek is, amit aztán húsz-harminc év múlva annyit ecseteltem és magyaráztam munkáimban: hogy az anyag egyre jobban átszellemül, a gondolkodás egyre jobban behatol az anyagi szférába. Fiatalon beláttam, hogy a „gazdálkodó ember” csak mítosz; hogy a gazdaság sokkal kisebb szerepet játszik az emberek – köztük családtagjaim és ismerőseim – életében, mint a látszat alapján gondolni lehetne, sőt, amit maguk is hajlamosak gondolni; hogy a hiúság sokkal erősebb és elterjedtebb, mint a kapzsiság; hogy amikor valaki azt gondolja (és nem csak mondja), hogy megengedheti magának ezt vagy azt, akkor meg is fogja engedni, ha pedig azt mondja, hogy nem engedheti meg magának, akkor talán nem is akarja megengedni; hogy a gazdasági statisztikák és számok és tranzakciók a szó igazi, eredeti értelmében vett fikciók, mert ami történik, az elválaszthatatlan attól, amit az emberek történni vélnek; minek következtében bárminek, minden anyagnak is annyi az értéke vagy az ára, amennyit az emberek tulajdonítanak neki. Negyedszázadba telt, míg ezt megfogalmaztam: hogy nemcsak Marx, hanem Adam Smith állításával szemben is az az elsődleges, amit az emberek gondolnak és amiben hisznek – mind a magánéletükben, mind a világ eseményeit illetően –; és a világ anyagi felépítése nem más, mint ennek a következménye.

Egy nagy téma, amit még nem írtak meg, az anglománia története. Mivel egy ilyen könyvet jól kigondolni és formába önteni csak nagy tehetségű író tudna, aki képes arra, hogy összegyűjtse, áttekintse és megértse bizonyos emberi törekvések és érzékenységek két évszázadot felölelő megnyilvánulásait szerte a világon, valószínűleg soha nem is fogják megírni. Kár, mert éppen most történik valami, amiről nem hittem volna, hogy megélem: eltűnőben az anglománia; egyre kevesebb az anglomán. Ez nem azért van, mert felbomlott a Brit Birodalom, és az angoloknak csökkent a hatalmuk, hanem sajnos azért, mert meggyengült a presztízsük. Pedig kétszáz éven át olyan presztízst élveztek, amely jószerével páratlan az emberiség történetében; ez ugyanis nem annyira politikai, mint inkább társadalmi és civilizációs presztízs volt. Anglia és az angolok csodálata valamikor a tizennyolcadik században kezdődött, elsősorban a franciák, és imitt-amott az olaszok meg a németek között. 1800 után aztán széltében-hosszában elterjedt Európában, sőt a világ sok más táján is felbukkant. Furcsa módon az anglománia – eltérően a frankofíliától, amelynek a francia nyelv volt a legfontosabb eleme – olyan emberek körében is hódított, akik nem beszéltek angolul. Ez azért különös, mert 1900 körül az anglománia döntő mozzanata már nem a brit szabadságjogok és a brit parlamentarizmus iránti csodálat volt, hanem az angol úriember viselkedése, öltözéke, kedvtelései, higgadt és rettenthetetlen jelleme iránti csodálat. Az 1930-as években, a hitleri Harmadik Német Birodalom felemelkedése idején, ez az anglománia újraéledt. Emberek, akik nem sokat tudtak Angliáról (köztük olyan európaiak, akik egy évszázadon át vagy még tovább vigyázó szemüket Párizsra vetették), most Angliára néztek fel, a brit oroszlánra, amely a Hitlerrel szembeszálló hatalmat és igazságot testesítette meg. A világ különböző nemzetein belül, Bulgáriában ugyanúgy, mint Argentínában, létrejött egy választóvonal, amely a második világháború idején és még később is fennmaradt: a felső középosztálybeliek általában angolbarátok voltak, míg az alsó középosztálybeliek általában németbarátok.2 Ennek volt valami köze az Anglia képviselte liberális demokráciához és a Németország képviselte totális államhoz, de nem sok. Inkább az Angliáról, illetve Németországról mint kulturális és civilizációs prototípusokról kialakult képpel függött össze. Az emberek egy része társadalmi és kulturális törekvéseiben természetszerűleg a németeket tartotta irányadónak. Ez a választóvonal a harmincas évek végén Magyarországon is élesen kirajzolódott. Akik nem kedvelték a németeket és a nácikat, azért voltak állhatatosan angolbarátok, mert becsülték és magukénak vallották mindazokat az ideálokat és alapértékeket, melyek gondolataikban még mindig a világ civilizációjának legjavát képviselték.

Életemben meghatározó szerepet játszott édesanyám anglomániája. Beszélt és olvasott angolul, engem is korán angoltanárhoz járatott, és tizenöt, illetve tizenhat éves koromban Angliába küldött iskolába. Ebben is különböztem diáktársaimtól; a középosztálybeli fiúk a szokásos német mellett esetleg franciául tanultak, de angolul akkor még talán egyedül én tudtam közülük. 1938 nyarán édesanyám elvitt egy angliai iskolába. Párizson át utaztunk, a La Manche csatornán a St. Malóból induló esti hajóval keltünk át. Hideg, napsütéses reggelen léptünk partra Southamptonban.

Jól éreztem magam Angliában, különösen a második ott végzett félévem alatt. Ehhez hozzájárultak bizonyos érzéki élmények is; az angol lányokkal még jobban kijöttem, mint a velem egy osztályba járó angol fiúkkal, akik, hogy úgy mondjam, nálam járatlanabbak voltak a világ dolgaiban. Tetszett minden: a londoni nyüzsgő forgalom, a földalatti, a nagy újságok, a Salisbury-székesegyház, a tidworthi katonai parádé, a Solent előtt összegyűlt hadihajók, a gondozott, zöldellő angol vidék egy-egy szép nyári napon, a rózsás bőrű angol lányok, az emberek egy részének komótos gyakorlatiassága meg az angol irodalom és történelem, amit mohón habzsoltam. Mégis úgy tértem haza, hogy más volt a véleményem az angolokról, mint édesanyámé és a magyarországi angolbarátok eltökélt kisebbségéé. Cambridge-i felvételi vizsgámat aznap tettem le, amikor aláírták a szovjet–német megnemtámadási egyezményt, s néhány nappal a második világháború kitörése előtt érkeztem vissza Magyarországra. Becsültem, sőt itt-ott csodáltam az angolokat. A háborúban, mondanom sem kell, az ő győzelmüket kívántam. De azt is tudtam, hogy őrjítően lassúak lesznek. Hogy nem minden téren bátrabbak, gyorsabbak és ügyesebbek a németeknél. Amikor mindezt szüleim barátai előtt is kifejtettem, néha idegesen és ingerülten elvetették.

Második angliai félévem alatt történt egy eset, amelyre máig jól emlékszem. Az iskola nyári egyetemi előkészítő tanfolyamára több magamfajta külföldi diák is járt. Valami ismeretlen és érthetetlen okból az előző hónapokban beszüntették a teniszversenyt, és a pályát kezdte felverni a gaz. Elhatároztuk, hogy rendbe hozzuk, és rendezünk egy kis versenyt, lesz büfésátor, meghívunk lányokat. Engedélyt kértünk rá az igazgatótól, aki bele is egyezett, azzal a kikötéssel, hogy a fűnyírást, a vonalak felfestését és a háló kifeszítését bízzuk a gondnokra. A tornát és a partit egy szombat délutánra terveztük, négyórai kezdettel. Reggel – azon a szombaton nem volt tanítás – láttuk, hogy a pálya érintetlen: se fűnyírás, se háló, se vonalak, se semmi. Fölállítottuk az asztalokat meg a büfét. Tizenegy órakor szóltam a többieknek, hogy megyek az igazgatóhoz. Ő ezt nyilvánvalóan zokon vette, és meg is mondta kerek perec, hogy az efféle izgága követelőzés meglehetősen ellenszenves az angol ember számára, aki tudja, mit kell tennie és mikor. Leforrázva oldalogtam ki a szobájából, keserű szájízzel bár, de elismerve, hogy az igazgatónak természetesen igaza van. Nos, ami a viselkedését illeti, talán igaza volt; a dolog gyakorlati részét tekintve semmi esetre sem. Kettőkor esni kezdett az eső. Fél óra múlva elállt ugyan, de addigra úgy felázott a pálya, hogy se fűnyíróval rámenni, se vonalakat festeni nem lehetett. A gondnok odament, ránézett, aztán elballagott. Négykor megjöttek a vendégek, a háló nélküli pályának háttal állva limonádét kortyolgattak, volt köztük egy nagyon csinos lány szalmakalapban, aki kisvártatva eltűnt. Húsz perc múlva maga az igazgató jött oda, foga közt a pipájával, hóna alatt a nehéz teniszhálóval, és kedélyesen nógatni kezdett bennünket, hogy mi lesz már, miért nem készítjük elő a pályát. Ott volt az egész délelőtt, rég megcsinálhattuk volna. Így meg mire végeztünk, már jó kétórányi késésben voltunk, és a verseny tervezett rendje reménytelenül felborult.

Később, a háború alatt néha megfordult a fejemben, és anyám is sokszor eltűnődött rajta, hogy mi lett volna, ha 1939 szeptemberében Angliában maradok. Különösen 1944-ben, amikor a háború rémségei végül Magyarországra és a családomra is rázúdultak, gyakran mondogatta, hogy bárcsak Angliában maradtam volna, hiszen akkor mindezt megúszom: alighanem fess brit uniformisban, sőt talán a legyőzhetetlen brit királyi légierő fiatal hadnagyaként képzelt el engem. Magam is gondolkodtam ezen, de később arra a következtetésre jutottam, hogy mindazzal a rettegéssel és szenvedéssel együtt, amit Magyarország német, majd orosz megszállása hozott magával, mégiscsak áldás volt, hogy ezt az időszakot odahaza éltem át. Igen, áldás, mert amit a háború alatt Magyarországon tanultam, nem könyvekből, hanem az emberekről, köztük nyilasokról, kommunistákról, németekről, oroszokról, és ami ennél is fontosabb, jóról és rosszról, az nevelődésemben hosszú távon felbecsülhetetlenül értékes lett. Kétlem, hogy mindezt Angliában is megtanulhattam volna, idegenként, emigránsként, legfeljebb valamelyik utászgyalogezredben a földet túrva és Magyarországon lévő családomért aggódva. Óhatatlanul áldozatául estem volna az angolok sznobizmusának (kevés kapcsolatom volt és még kevesebb pénzem), s végül a Londonban élő számtalan közép-európai emigráns egyikeként jártam volna egyik körből a másikba, Anglia iránti hűséggel a szívemben, de bőrig ázva a zuhogó esőben. Ha Angliában maradok, legalábbis lehetséges, hogy megmaradok szocialistának, ahogy menekült értelmiségihez illik. Reakciós meggyőződésemet a háborús Európa közepén átélteknek köszönhetem.

1939 óta felemás érzésem van azzal kapcsolatban, hogy furcsa módon az angolokból, a férfiakból talán még inkább, mint a nőkből, mennyire hiányzik a képzelőerő. Ez számos vonatkozásban előny: gyakran erősítette a józan angol gondolkodást és az angol jellemet (van-e jellemzőbb angol közmondás, mint az: „Átkelünk a folyón, ha majd a hídhoz érünk”?;3 de mint láttuk, sokszor még akkor sincsenek felkészülve az átkelésre, amikor már ott állnak a parton). Az újkor nagy részében, legalábbis a tizenhatodik század óta az angolok nemzeti hajlama a pragmatizmusra, protestantizmusra, gyakorlatiasságra, józan gondolkodásra, lojalitásra, faji büszkeségre, méltányosságra, sportszerűségre, törvénytiszteletre, kitartásra, társadalmi fegyelemre, úriemberi sznobizmusra és így tovább, olyan erényeket (és hibákat) foglalt magába, amelyek előnyükre váltak, mivel jól illettek újkori törekvéseikhez. De valamikor 1900 után e jellemvonások erényeibe vetett feltétlen és mélyen gyökerező hitük meggyengült. Ráadásul ezeknek a jellemvonásoknak egyike-másika a késő modern vagy posztmodern világban már nem volt előnyös. A briteknek az az ősi erénye például, hogy teljesen közömbösek a nem britek véleménye iránt, könnyen hibává válhat, ha emiatt nem tudnak mit kezdeni mások irántuk megnyilvánuló szeretetével. A franciabarátságtól, a németbarátságtól, az oroszbarátságtól és persze az amerikaibarátságtól eltérően az angolbarátság viszonzatlan szerelem, olyannyira, hogy a britek gyakran épp azokat utasítják vissza a legridegebben, akik a majmolásig csodálják őket – ez a reakció a brit fajta szigetlakó büszkeségéből fakad, amelybe azonban némi bizonytalanság is keveredik.4 És ha figyelembe vesszük, hogy a britek – nem úgy, mint a franciák vagy a németek – közelről nézve gyakran jobb színben tűnnek fel, az a közöny, amit a külföldiek irántuk megnyilvánuló tiszteletével szemben tanúsítanak, mérhetetlen kárt okozott nekik. Még 1945-ben is minden további nélkül Nyugat-Európa élére állhattak volna, de nem fűlt hozzá a foguk. Évtizedekkel később megértéssel olvastam olyanoknak a keserű tapasztalatairól és csalódottságáról, akik szerették és csodálták a briteket – nem azért, mert illúzióik voltak vagy kisebbrendűségi érzés élt bennük, hanem mert mélységesen ismerték és tisztelték a brit erényeket. Így például a rendkívül intelligens V. S. Naipaul legkeserűbb megjegyzései azokra a szupermodern angol férfiakra és talán még inkább nőkre vonatkoznak, akik hasznot húztak és élvezetet merítettek abból, hogy a hagyományos angol felfogás és magatartás szöges ellentétét képviselték, vagy összeszűrték a levet afrikaiakkal vagy indiaiakkal. Mindenesetre valami történt a huszadik században az angolszász férfiakkal: itt-ott meggyengült az önbizalmuk és a képzeletük, s az angol nők ezt ösztönösen megérezték (valószínűleg ezért vonzódnak az angol nők jobban a külföldi férfiakhoz, mint az angol férfiak a külföldi nőkhöz).

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Turi Márton

A szöveget gondozta Bajtai Zoltán

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Váraljai Viktória

Tördelte Janković Milán

ISBN 978 963 620 499 0

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Crimson Text – SIL Open Font License

Libertinus – SIL Open Font License

Oranienbaum – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License