AMTAK E-KÖNYVEK

Jókai Mór

Egy hírhedett kalandor a XVII. században

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6549-94-5

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. USB csatlakozóval laptopról olvasható vagy USB-OTG-kábellel telefonról is.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Egy hírhedett kalandor a XVII. században

Tartalom

Egy hírhedett kalandor a XVII. században

ELSŐ RÉSZ

Ostrom alatt

1. FEJEZET ÉS BEVEZETÉS „A tűzkorsó”

2. A KÍNVALLATÁS

MÁSODIK RÉSZ

A rablók között

1. A PRESZJAKA-BARLANG

2. A VISZPA-OGRÓD

3. A KOLTUK-DENGENEGI

4. A BERDICOVI ZÁRDA

5. A KARÁCSONYÉJ

HARMADIK RÉSZ A herceg szolgálatában

1. MALACH

2. PERSIDA

3. A VAS NYAKRAVALÓ

4. A FEHÉR GALAMB

NEGYEDIK RÉSZ

A vörös barátoknál

1. A FAODÚBAN

2. A BAPHOMET

ÖTÖDIK RÉSZ

A homicidium

1. A MYNHEER HAJÓJÁN

2. A MÚH-BORJÚ

HATODIK RÉSZ

A „falsum”

1. EGY NULLA

2. AZ ÖRÖKSÉG

HETEDIK RÉSZ

A boldog nyugalom

NYOLCADIK RÉSZ

Bengáliában

1. SZUMRO BEGUM

2. A BÁLVÁNYIMÁDÁS

3. MAJMÚNA ÉS DANESH

KILENCEDIK RÉSZ

A tengeren

1. A KALÓZ

TIZEDIK RÉSZ

Uxoricidium

1. SECUNDOGENITURA

2. A SÍVÓ HOMOKBAN

TIZENEGYEDIK RÉSZ

Az ördög világában

1. A BAKLOVAGOK

2. A BOSZORKÁNYBÚCSÚ

TIZENKETTEDIK RÉSZ

A szégyen gyalázat kenyerén

1. A GYEREHAZA-TALLÉR

2. A MÁS FELESÉGE FÉRJE

TIZENHARMADIK RÉSZ

A testcsere

1. A KURUZSLÓ

UTOLSÓ RÉSZ

A fehér galamb

ELSŐ RÉSZ

Ostrom alatt

1. FEJEZET ÉS BEVEZETÉS
„A tűzkorsó”

Regényes történethalmazunknak hőse egy „konstábler”. Nem annak a hasznos osztálynak a tagja, mely napjainkban azon feladat teljesítésére született, hogy a budapesti Lánchíd két végénél a szekereket figyelmeztesse, hogy „Jobbra kerülj, balra térj!”, hanem inkább egy olyan testületnek a vezetője, melynek egyenesen az a feladata, hogy kárt tegyen, s minél több pusztítást tesz, annál nagyobb a jutalma, dicsérete: vulgo tüzértiszt.

A krónika csak keresztnevét jegyezte föl: „Hugó”. Bizonyosan kímélni akarta az atyafiságát.

Hugó az ehrenbreitsteini legszélső montalambert-torony ütegeinek volt a parancsnoka az 1688-i hadjáratban, mikor a franciák Koblenzet ostromolták.

Koblenz és Ehrenbreitstein a Rhénus két partján úgy feküsznek egymással szemközt, mint Pest és Buda. A Gellért-hegy éppen úgy néz le reánk, mint az ehrenbreitsteini fellegvár Koblenzre. Ez a város is körös-körül meg van erősítve, s megszokta már, hogy hol francia, hol porosz, hol osztrák, hol svéd vegye ostrom alá.

Ezúttal a franciák lövették kegyetlenül, s nagyon sok kárt tettek az „Óvárosban”. Különösen följegyzésre méltó volt az, hogy gyújtógolyóik a városparancsnok és a fejedelem lakásait mindenütt föltalálták. Akárhogyan változtatták meg azok a tanyájukat, a francia megtudta, s ámbár kívülről nem láthatott bele a városba, mégis odatalált a golyóival. Ebben valami boszorkányságnak kell lenni.

Hugó montalambert-tornya a legveszélyesebb pontját képezte az ehrenbreitsteini vár azon oldalának, ahonnan az megtámadható volt. De annál nagyobb dicsőség volt annak megvédelmezése. A montalambert-torony ugyanis nem valami olyan nyurga épület, amit „falunyelé”-nek szoktak nevezni; hanem egy mindenféle zegzug sáncokból, falakból összebonyolított mértani ábra, melynek egyik oldala a másikat védelmezi, s annak minden oldalából ágyúk néznek egymással farkasszemet, míg a tetején furfangos barbatták messzehordó lövegek terhét viselik.

S a hajdankori ágyúval bánás nem volt olyan együgyű tréfa, mint a mostani Krupp- és Uchatius-lövegekkel való mesterkedés.

Már az maga egy tudomány volt, hogyan kelljen egy fehéren izzóvá tüzesített ágyúgolyót a kemencéből kivenni, azt a hosszú csatakígyónak a gyomrába betömni, s ha az ágyú elsütése után a golyó beleragadt az ágyú torkába – nem jött ki – mindenféle dugóhúzókkal, pelikánokkal, csíptetőkkel onnan megint kikaparni; minden lövés után egy furfangos eszközzel, mely hasonlít a Merkur-pálcához, az ágyú „lelkét” megvizsgálni, ha nem ütött-e lyukat rajta a kódorgó teke? Hanem hát ebbe mégiscsak beletanulhatott valaki, ha nem is volt valami nagy lángész. Az „elefánt”-tal is megbarátkozhatott hosszas tapasztalat után, s ha értett a quadranshoz kellőleg, úgy nemhiába lövöldözte ki belőle a nehéz bombákat. Hanem aztán meg kell gondolni, mennyi ügyesség és tapasztalat kellett ehhez egy konstáblernek, hogy ez olyan stratagémákkal kudarcot ne valljon, aminők a „tűzpajzs”, mely harmincöt likból pattantott ki ugyanannyi golyót a közeledő ellenségre; túltett ezen még az „ostromhordó”, melynek két kereke van, a henger oldalai éles késekkel spékelve, a két kereke pedig lőporral megtöltve, mikor azt az ellenségre eleresztik. Mert ha annak pontosan és ügyesen egyszerre gyullad meg mind a két kerekének a tölteléke, hát akkor az, mint a veszett bika, úgy rohan az ellenség közé, s akit elöl-utol talál, annak részint szemét, szakállát ki- és elégeti, részint a késeivel összekaszabolja, de ha csak az egyik kereke talál elsülni, a másik nem, akkor elkezd, mint a búgattyú, pörögni az alva maradt kereke körül, míg a tüzében tart, szétkergetve az egész kompániát; ha pedig a másik kerék valamivel – egy fél másodperccel – későbben fog tüzet, akkor az egész stratagéma visszafordul, s a saját gazdáját kergeti el a mezőrül. – Nem szükség aztán hosszasan magyaráznunk a láncos golyókkal való lövöldözésnek a fortélyait; mert azt úgyis mindenki megértheti, ha elgondolja, hogy mikor két ilyen lánccal összekötött golyó az ellenség közé repült, az a lánc az első katonának a nyaka körül csavarodott, akkor a rajta levő golyó elkezdett körülkeringeni, a mellette levő katonák egyikét elölről, másikát hátulról ütötte orron és fültövön, és így tett mindaddig, amíg a láncban tartott; ami pedig a nyeles golyókat illeti, azokért igazán örök kár, hogy kimentek a divatból; mert az olyan volt, mintha két vas főzőkanalat a nyeleiknél fogva karikával összekapcsoltak, s aztán úgy lőtték volna ki. Az még csak jól járt, aki a két nyele közé jutott, mert annak csak a torkát szorította össze; de a mellette álló két katona, akinek a töksije abba a két üres főzőkanálba került, mikor az annak a fejét egymáshoz csapta, tudom, hogy holta napjáig megemlegette azt a tréfát.

Azonban két legújabb találmány idézett elő a tüzérségi harcban (amit akkor „arkoláj”-nak hívtak) valóságos forradalmat.

Az egyik német, a másik francia találmány volt.

A német találmány – s ez Hugó alkotása volt – a nevezetes „fias bombavető”. Egy nagy mozsár, melynek a középső lyuka ötvenfontos bomba számára van kiszabva, körös-körül azonban még nyolc kisebb üreg van, melybe csak ötfontosok vannak szánva. Mind a kilenc golyót egyszerre viszi ki ugyanazon töltés a bombavetőből. Képzelhetni annak a franciának a mulatságát, aki azt hallotta, hogy egyet lőttek, s aztán arra az egy lövésre a bombaemsén kívül még a nyolc bombamalacot is látja a nyaka közé potyogni! – Ezzel mulattatta Hugó az ostromló franciákat.

Hanem aztán azok is találtak ki valamit az ő disztrahálására.

Ez volt a „tűzkorsó”.

Tökéletes hasonmása az azoknak a korsóknak, amiket a mi aratóink visznek ki magukkal a tarlóra, s amik olyan jó hűsen tartják a vizet. Csakhogy ezekben nem víz áll, hanem tűz. Vasból vannak, meg levén töltve valami pokolbeli keverékkel. Aztán nem egy fogantyújok van, hanem négy, s annak is éppen úgy, mint a mi vizeskorsóinknak, van egy lyuka, amin keresztül a szikrázó tűzláng csak úgy fityfirékel elő. Arra való, hogy ahová leesik, ott, ami égni valót talál, azt meggyújtsa. – Hiszen ilyen gyújtógolyóik a németeknek is voltak. Csakhogy ennek a tűzkorsónak még egy másik jó tulajdonsága is volt. Mert a bombák kétféle jó tulajdonsággal dicsekszenek.

Vannak olyanok, melyek folyvást és huzamosan okádnak olthatlan tüzet, és így gyújtogatnak, vannak mások, melyek rögtön szétdurrannak, és így rombolnak meg öldökölnek. A „tűzkorsó” egyesítette mind a két kitűnő virtust egymagában.

Előbb gyújtogatott, azután szétdurrant.

A gyújtógolyókon már ki tudtak fogni az ostromlók. Miképp Munkács várának védelmezője, Zrínyi Ilona, úgy a németek is kitalálták már azt a mesterséget, hogy mikor egy ilyen tűzprüszkölő szörnyeteg jött, ott várták vizes marhabőrökkel, amint leesett; lefülelték, letakarták, s mivelhogy a tűzgolyó is, mint minden olyan állat, mely él, ha lélegzetet nem vehet, kénytelen megdögleni; tehát az történt velük.

Ámde a tűzkorsó nem engedte ezt a tréfát magán produkáltatni, amint a német lefogta a marhabőrével, s bedugta mind a négy orralikát, a tűzkorsó egyszerre szétdurrant, s itt egy csizma, ott egy irha; a német, ahány darabból állt, annyifelé repült.

Többet aztán nem volt kedvük a tűzkorsóval komázni.

Hanem egyszer egy ilyen, a sáncba belőtt tűzkorsó, miután kifújta a mérgét, kapta magát, nem durrant szét; épségben maradt. Azt, amint kihűlt, felvették a tüzérek, s odavitték Hugóhoz.

– No, most megtudom hát, hogy mi lakik ebben a veszedelmes lövegben – monda a konstábler –, s akkor azután majd én is készítek ehhez hasonlót a komának.

A tűzkorsó nyakán volt egy kalap, olyanforma, mint a csutorának a száján, az bizonyosan lesrófolható volt. Hugó e fölfedezésre meghívta a várparancsnokot, a főkapitányt, a nagyherceget, a városkormányzót, a tüzérségi főparancsnokot, a soltészt meg a syndicust meg a fejedelem alkimistáját, hogy legyenek jelen a tűzkorsó fölbontásánál. Azok egyenkint mind azt mondták magukban: „Elég, ha a többi ott lesz, minek menjek én oda? Hátha az a bolond korsó akkor sül el, mikor felnyitódik?” S mindnyájan otthon maradtak. És így csak Hugó maga tudta meg, hogy mi volt annak a tűzkorsónak a fenekén.

Hugó, miután a tűzkorsót felbontá, megtudta, hogy miféle ördöngős mestersége van annak belül: nagyhamar öntetett hasonló tűzkorsókat, s éppen úgy elkészítette, ahogy a franciák, s azokat a fejedelem és a várparancsnok szeme láttára átlövöldözgeté a franciák táborába. A főurak távcsöveikkel nézték, és gyönyörködtek benne, hogy talál oda a tüzesgolyó, mint egy lángfarkú sárkány, a megcélzott pontra; ott azután gyújt, ha arravalót talál, s végre szétpukkanik.

Egy-két tűzkorsóval megesett Hugónál is, hogy nem durrant szét a francia sáncok között; hanem ez a sors az ellenség lövegeivel is közös volt: a franciáknak is mindennap veszett így kárba egypár lövegük. Hugó rendesen behozatá az ilyen csütörtököt adott tűzkorsókat, s aztán újra megtöltve azokat, visszalövöldözé a kölcsönadókra. Óh, azon időkben nagyon kedélyesen ment az ágyúzás. Két ellenség szép barátságosan visszalövöldözte egymásnak a golyóit. Derék, takarékos korszak volt! Még 1809-ben is Napóleon a wagrami csatatéren huszonnyolcezer ellenséges ágyúgolyót szedetett össze, s azokat lövöldöztette vissza az osztrákokra; s ha még két napig tartott volna az ütközet, háromszor lőtte volna innen oda, onnan ide a két ellenség ugyanazokat az ágyúgolyókat.

Meg is jutalmazta a fejedelem a derék konstáblert ezért az eltulajdonított találmányért, felemelve hópénzét az eddigi tizenhat tallérról húszra, s még azonfölül egy hordó dupla sörrel is megajándékozta. Amiért a főparancsnok meg is orrolt, mert őneki be kellett érni fehér sörrel.

Hugónak sok volt az irigye, de nem mertek belekötni.

Hugó igazi viadori termet volt; ábrázatja dúsgazdag veres hajzatával olyan, mint egy oroszlánpofa; örökké mosolygó, soha zavarba nem jövő. Azt senki sem haragudni, sem megijedni nem látta soha. Bánat, nyomorúság nem hagyott nyomot vonásain. Negyven év körül volt már, s egy kicsit himlőhelyes; de azért ahol egy elszerezni való asszony volt a szemei lőtávolában, az az övé lett! A jó evésnek, ivásnak is nagy barátja volt. S azért nem is állta a pénz.

Pedig mindenből azt válogatta, ami a legjobb.

Ez az ínyencség a soltészt bosszantotta nagyon. Ő, mint a polgárőrség főparancsnoka, elöljárója volt a konstáblernek, és azért az mégis mindenben túltett rajta.

A cifra Rike, a markotányosné, a polgárőrség főparancsnokának jól a körmére ütött, ha az csipkedni próbálta, a konstáblertól pedig azt is eltűrte, ha megölelgeté.

Az ostromzárolás miatt minden élelmiszer rendkívül megdrágult a két városban; így történt, hogy a piacon egy kövér ludat három tallérra tartott a kofa, ami hallatlan nagy pénz volt. A soltész felesége alkudott rá, de nem tudta megvenni; ekkor odajött a cifra Rike, s azt mondá: „Hogy adod, ide vele!” Megvette, s odább állt vele.

A soltész megtudta, hogy a kövér ludat a cifra Rike Hugó konstábler számára sütötte ki.

– Hallod-e, konstábler – mondá másnap a soltész Hugónak –, ez nem történik Isten hírével. Te kövér ludat eszel, mikor nekem nem jut csak sovány sajt vagy héring a kenyér mellé; pedig soltész vagyok. Van neked húsz tallér hópénzed, ebből nem jut mindennapra három. Valld meg, honnan pénzelsz!

Erre ezt mondta neki a konstábler:

– Látod, soltész, ha én téged most bolonddá akarnálak tenni, hát azt mondhatnám, hogy nem az én pénzem ára ez. A cifra Rike belém bolondult. – Hogy mivel bolondítottam így belém? Azt, ha magadtól nem tudod, hát éntőlem meg nem tanulod: – szerelmes az asszony, rám költi a pénzét, s ő tudja, hogyan szerzi azt! Bíz én nem kérdeztem tőle. De hát nem akarlak megcsalni. Megvallom az igazat. Kérlek, el ne árulj senkinek, mert nem szeretnék a papokkal táncba keveredni. Tehát megsúgom, hogy nekem bizony varázstallérom van: tudod, amit úgy hínak, hogy „Heckethaler”. Valahányszor kiadom, nem marad ott, rögtön visszaszökik hozzám.

– Ej, ej, s hogyan jutottál ehhez a varázstallérhoz, konstábler?

– Azt is megsúgom: de el ne áruld a kapucinusoknak. A hoogstrateni mocsárban kaptam ezt a „baklovagok”-tól.

– Nono! De csak nem adtad el érte a lelkedet?

– Nem. Rászedtem az ördögöt. Egy tudatlan zsidógyereket adtam oda a „makers”-nek magam helyett.

– No, ezt jó lesz titokban tartanod!

A soltész azonnal sietett a megtudott titkot elárulni a fejedelemnek, aki azt mondta neki rá, hogy bárcsak az ő tallérjai is mind Heckethalerek volnának, akkor volna könnyű háborút viselni.

Hugó konstáblernek csak annál nagyobb lett a becsülete, hogy el lett róla híresztelve a félelmetes „baklovagokkal” való szövetsége, meg a varázstallér soha el nem fogyatkozó kincse.

Aközben a franciák egyre lövöldözték tüzes korsóikkal Ehrenbreitsteint és Koblenzet; s mindennap rátaláltak a fejedelem megváltoztatott lakhelyére.

A fejedelem már utoljára jutalmat tűzött ki annak, aki felfedezi azt a titkos kémet, aki napról napra elárulja a franciáknak, hogy ő hova költözött át, mert ezt valakinek el kelle árulni. Pedig a város kijáratait olyan jól őrzik, hogy azon élő ember ki nem mehet. Már galambpostával sem lehet árulkodni, mert ami házi madár volt a két városban, azt már mind megették.

A soltész nagyon hamar készen volt a gyanújával.

A két ostromolt városban minden ember sír, jajgat, imádkozik, káromkodik, böjtöl; csak ez az egy ember nézi a világot hidegvérrel, iszik, fütyörész és jóllakik.

Hajön egy tüzes szörnyeteg, sivítva, prüszkölve, minden nép fut előle szerteszéjjel, s búvik a pincébe: ez az egy ember pedig utána megy, fölkeresi, ahova az leesett, s ha szét nem pukkant, kiássa a földből, ahova az befúrta magát, s hazaviszi magához.

Ez több mint vakmerőség.

A konstábler a maga föld alatti tüzérműhelyében aztán az épen maradt tűzkorsót szétszedi, felnyitja, újra megtölti, s azzal visszalövi az ellenségre.

Ez több mint tréfa.

Egyszer, amint Hugó ismét saját maga hozott elő egy tűzkorsót a tüzérműhelyéből, a soltész azt mondá neki:

– Megállj! Nyisd fel azt a tűzkorsót; hadd látom meg, mivel van megtöltve?

Hugó hidegvérrel lesrófolta a tűzkorsóról a bezáró kupakot, mire annak a felső része kétfelé nyílt, s abból egy ritka vászonba burkolva ki lehetett venni a gyúanyagkeveréket. Azt azután megmagyarázta a konstábler a soltésznak, hány rész lőpor, mogyorófaszén, kénvirág, gyanta, szurok, szalamia, bórax és ólomcukor járult hozzá, hogy együttesen olthatatlan pokoltűz váljék belőle.

– Ez bizony nagyon szép; de hát ezen alul mi van?

A tűzkorsót a görögtűz-anyag csak félig tölté meg.

– Ezen alul következik egy agyaglemez, mely a gyújtóanyagtól elzárja a tűzkorsó fenekén levő robbanóanyagot: ami nem egyéb, mint lőpor. Mikor a görögtűz odáig leég, az agyag izzóvá lesz; ez robbantja el a lőport. Ez az egész titka a kettős virtusú bombának.

– Szeretném én azt látni, hogy mi van ez agyaglemez alatt – mondá a soltész.

E szóra a konstábler hirtelen hátratekintett. E szilaj tekintetben a kalandor egész kétségbeesett vakmerősége volt kifejezve: düh, elszántság, harag s ijedtség: – de csak egy pillanatra. A soltész fogdmegjei állták körül, elzárva előle a menekülés útját.

Ekkor aztán elnevette magát, s széles vállain egyet vont.

– No, hát nézd meg, hogy mi van alatta.

A soltész fölfeszítette az agyagréteget bicskája hegyével, s az alatt nemhogy lőpor lett volna, hanem puszta homok volt, s ennek a fenekén volt egy írás, amiben az ostromló franciák számára körülményes értesítés volt adva a várbeli állapotokról.

– Verjétek vasra! – kiálta diadalmasan a soltész. – Itt van valahára a csalhatatlan bizonyíték ellened, gaz áruló! Majd adok én neked cifra Rikét! Majd adok én neked kövér ludat!

Hugó azalatt is nevetett, míg a láncot rárakták a kezére.

S hogy a tanújel kiegészíttessék, jön nagy süvöltve a francia ostromtelepből legottan egy tűzokádó vaskorsó, lecsap a sáncárokba; de nem durran szét. Azt felhozzák, széjjelbontják, s íme, abban is mit lelnek az agyaglemez alatt? Kétszáz darab Albertus-tallért.

2. A KÍNVALLATÁS

Az a mutató kéz, meg az a két vonal annyit jelent az aktákban (rövidségnek okáért), hogy a törvényszéknek elnöke intett a kínpad mesterének, hogy csavarjon egyet a köteleken.

Mely megtörténvén, a törvényszék jegyzője felírá a kimondott szavakat, egész a kínzott „irgalom, kegyelem” kiáltásáig.

A fejedelem egy külön asztalnál foglalt helyet, emelvényre állított s fekete trónmennyezettel fedett karszékben. A soltész elnökölt. Első kérdés vádlotthoz:

– Mi a neved?

– A nevem Podóliában: „Terguszko Jaroszlav”; Zbaraszban „Kohaninszky Zdenko”; Odensében „frater Hilarius”; Hamburgban „Junker Elias”; Münsterben „Stramm Vilmos”; Amsterdamban „Mynheer van der Bullen Tóbiás”; Singapore-ban „Maharadzsa Kong”; a tengeren „Captain Rouge”; Hoogstratenben „Malchus lovag”; Lille-ben „Chevalier de Mont Olymp”; a Pfalzban „Doktor Sarepta”; itt pedig „Hugo von Habernix”.

– Több nincs? – kérdezé az elnök elbámulva.

S ez olyan furcsa kérdés volt, hogy mindenki elnevette rá magát. Kezdte a vádlott a kínlajtorján, folytatta a nagyherceg, az ülnökök is mind kacagtak, még az asztalfőre kitett halálfő is nevetett. Csak az elnök maradt haragos.

– Többre nem emlékszem – végezé a vádlott.

Második kérdőpont:

– Minő vallású vagy?

Felelet:

– Születtem ágostai hitvallású eretneknek. Krakkóban áttértem a socinianusokhoz, Ukraniában az ortodox keleti egyház kebelébe léptem, azután lettem igazhivő római katolikus, később rozikrucianus, azután kvekker; voltam az indus brahman vallás kebelében, végre beálltam az istentagadó és ördögimádó manicheus felekezetbe, más néven káinisták közé.

– Szép gyűjtemény! – monda rá az elnök.

A jegyző felírta a vallomást.

Harmadik kérdés:

– Mi az állapotod, vádlott?

– Zászlótartó, – fogoly, – rabszolga, – harámbasa, – parazit, – hercegi főudvarmester, – kolduló zarándok, – verbunkos káplár, – sekrestyés barát, – nemes lovag, – csigakereskedő, – stockjobber, – alderman, – hajóskapitány, – vicekirály, – tengeri kalóz, – tanító, – kutyapecér, – boszorkánymester, – baklovag, – hóhér, – pikenier, – asszonyköpönyeg, – csodaorvos, – próféta és konstábler.

– Hohohó! – kiálta rá az elnök. – A jegyző nem bír utánad szaladni.

S megint nem állhatták meg a jelenlevők, hogy ennyi bolond hivatal felsorolására el ne nevessék magukat, maga a vádlott és a csontkoponya is nevetett. Különös jó kedvük volt mai nap.

Negyedik pontja a kínvallatásnak, a megelőző  után:

– Miféle bűnök elkövetésében vallod magad részesnek?

Kínvallatott válasza:

– Voltam haramiabanda és mordályégető társaság tagja.

A soltész nagyobb hitelesség okáért diktálta a jegyzőnek a bűntény latin nomenclatióját.

– Primo aetrocinium!

– Elcsábítottam a jóltevőm feleségét bűnös szerelemre.

– Secundo adulterium!

– Kiraboltam a templomot, aminek az őrzése rám volt bízva.

– Tertio furtum. Sacrilegium!

– Álnév alatt kiadtam magam nemesembernek.

– Quarto larvatus.

– Hamis oklevelet készítettem magamnak.

– Quinto falsorium!

– Megöltem párbajban a jó barátomat.

– Sexto homicidium ex duello!

– Megcsaltam a kereskedőtársaimat.

– Septimo stellionatus.

– Elárultam a rám bízott államtitkokat.

– Octavo felonia!

– Kereskedtem a más vagyonával.

– Nono barattaria!

– Áttértem a bálványimádó hitre.

– Decimo idololatria!

– Második feleséget vettem, míg az első élt.

– Undecimo bigamia.

– Harmadikat, negyediket, ötödiket, hatodikat is vettem.

– Duodecimo trigamia, polygamia!

– Királyt öltem.

– Decimo tertio regicidium!

– Tengeri kalóz voltam.

– Decimo quarto pirateria.

– Az első feleségemet megöltem.

– Decimo quinto uxoricidium!

– Boszorkánymesterséget űztem.

– Decimo sexto sorcelleria!

– Az ördöggel szövetkeztem.

– Decimo septimo pactum diabolicum implicitum.

– Hamispénz-verő voltam.

– Decimo octavo adulterator monetarum.

– Új vallást hirdettem.

– Decimo nono haeresis! Schisma!

– Mérges szerekkel kuruzsoltam.

– Vigesimo veneficus!

– Elárultam a rám bízott várat.

– Vigesimo primo crimen traditorum.

– Embert ettem.

– Vigesimo secundo antropophagia! Cannibalismus! – kiálta fel a soltész, a keze alatt levő pandectára ütve tenyerével. A veríték csorgott kövér homlokáról.

Itt a kínvallatott szünetet tartott.

– Nincs több? – kérdezé síránk hangon a soltész, mire a kínvallatott elkezdett hangos hahotával kacagni. De most már csak egymagában kacagott, senki sem követte. A porkoláb félreértette a soltész  intését, s még egy hatalmasat csavart a kínzott karjait és lábait megnyújtó köteleken, hogy annak a kínordítása összevegyült a kacagásával, egyik a másik hangjába átcsapva, mint akit egyszerre fojtogatnak és csiklandanak. Pedig a soltész azt adta a jelben tudtául, hogy mára a vallatás elég lesz: a vádlottat vissza lehet vinni börtönébe.

Rendkívüli eset ez! Ennyi bűntett egy csomóban! Ezt az embert kegyetlenül ki kell examinálni.

Maga a nagyherceg is fölöttébb kíváncsi volt megtudni, hogy minő összefüggés lehet az előadott csodálatos fejezetek között, s meghagyta, hogy másnap, és amíg benne tart, addig el ne kezdjék a vallatást, míg ő meg nem érkezik a törvényterembe.

A vádlottnak pedig jó oka volt nevetni. Mert míg ő azt a huszonkétféle bűnesetet a törvénybíráknak elhistorizálja, akkorra beveszik a franciák Koblenzet, s őt szépen megszabadítják a börtönből és a kegyetlen kínhalálból. – Ezt nevette előre.

Most mi történjék ezzel az emberrel?

Hogy ki kell őt végezni, annyi bizonyos. De mi módon? Ez a nehéz kérdés.

Mert ha csak annyit vallott volna be, amennyi eredetileg kisült rá, hogy az ellenséggel összecimborált, s áruló volt, akkor világos volna a büntetése: „háttal fordítva főbe lövessék”. De ily komplikált vallomás után a bírákra nézve fölöttébb meg van nehezítve a válogatás.

Mint rablót kerékbetörés illeti; mint kettős, sőt hatos házasságban élőt ugyanannyi darabra szétkoncoltatás; mint királygyilkost kezeinél, lábainál fogva négy ló közé fogva kell szétszakítani. Úgy, de ez hogy történhessék, ha már előbb hatfelé szétvágatott? Azonkívül is, mint oklevélhamisítónak a jobb kezét elvágatni elengedhetetlen föltétel; mint ördögimádó, máglyán kínszenvedendő tűzhalálra szolgált, de ugyanakkor hogyan lehessen rajta végrehajtani az elevenen mozsárban való összetöretést, ami a feleséggyilkosra van kiszabva? S ha mindezek végre lesznek rajta hajtva, hogyan tétessék elég a törvény rendeletének, mely az emberevés bűneért az éhhalállal bűnhődés rettentő suppliciumát szabta meg világosan?

A fejedelem salamoni ítélete döntött.

– Állíttassék törvényszék elé a gonosztevő. – Mondja el körülményesen, hogyan követte el mindezen vétkeket sorban! S amelyik vétke aztán legnagyobbnak fog találtatni, annak a büntetése hajtassék rajta végre.

Ebbe a soltész is beleegyezett.

A bírák aztán abban állapodtak meg, hogy a másnap megkezdendő részletes vallatásnál ne a nyújtóztató gép alkalmaztassék, mert az nagyon elveszi a testi erejét a vallatottnak, amire pedig ilyen hosszú vallomásnál nagy szüksége leend, hanem a víztortúra, ami abból áll, hogy a hanyatt fekvő vádlottnak egy tülköt dugnak a szájába, s azon keresztül folyvást töltik bele a vizet, amíg csak nem vall.

– Nem úgy lesz – mondá a nagyherceg. – Ha az ember vizet iszik, attól elmegy a mesemondó kedve. (Tudom magamról.) Én morális tortúrát szabok rá. Mondassék ki rá azonnal a halálítélet. Kísértessék le a siralomházba. A siralomházban töltött órák a legnagyobb tortúra és penitencia egy gonosztevőnek. A nép, mely bámulatára összecsődül, kenyeret, bort, pecsenyét szokott hordani az elítéltnek – vigasztalásul. Így a tartása sem kerül semmibe. A gonosztevő, mikor jól evett, ivott, felhozatik a törvényszék elé, s ráparancsoltatik, hogy mondja el sorba bűneinek körülményes történetét. A jól ivott ember szeret beszélni. Másnap megint leküldetik a siralomházba, s így folytattatik vele mindaddig, amíg vétkeinek lajstromát az utolsó jottáig protocollumba nem diktálta.

A bírák helybenhagyták a nagyherceg véleményét, csak a soltész morgott nagyon, hogy hiszen eszerint ennek a huszonkétszeres gonosztevőnek sokkal jobb dolga lesz idebenn, mint valamennyi bírájának, aki az ostrom alatt ugyancsak megtanult éhezni és szomjúhozni.

A syndicus azonban megnyugtatá:

– Ne irigyeljük szegény ördögtől ezt a kis mulatságot a kaloda és az akasztófa között. Tudja, komám: „Ma nekem, holnap neked!”

MÁSODIK RÉSZ

A rablók között

1. A PRESZJAKA-BARLANG

Zászlótartó voltam Hatzfeld Menyhért tábornok ezredében a császári seregnél. (Ezen kezdé vallomását Hugó, midőn első nap a siralomházból felhozatott.) Ott igen jól viseltem magamat, s különös ügyességet tanúsítottam az ostromágyúk kezelésénél, úgyhogy a tábornokom konstáblerré léptetett elő, mikor Krakkót ostromoltuk.

Ezt a várost akkor Rákóczi György erdélyi fejedelem tartá megszállva, aki a svédekkel szövetkezett Lengyelország meghódítására, s azokkal együtt már el is bánt a lengyelekkel, mikor a császári seregek ezeknek a segítségére bevonultak.

Nem akarok Krakkó ostrománál hosszasan séramórálni, nehogy a bírák urak előtt úgy tűnjék fel a vallomásom, mintha szándékosan nyújtanám mellékes körülmények előadásával a történetemet. Csupán azt fogom elbeszélni, ami elkövetett bűneimmel a legszorosabban összefügg.

Az ostrom ideje alatt megismerkedtem egy lengyel nemesúrnak a kisasszonyával, aki belém szeretett. Még akkor csinos fiatal legény voltam.

Gyönyörű szép, fekete szemű leány volt, alig tizenhat éves. Ha jól emlékezem még rá, Marinkának hítták. Tőle tanultam meg lengyelül, és még valami mást is, ami teljes életemnek veszedelme maradt: asszonyt szeretni.

Az ostrom alatt tábornokom engem küldött ki kémlelődésre a magyaroktól megszállt helyekre. Én voltam a legvakmerőbb, aki éjszaka egész a Krakkót körülvevő nemesi tanyákig el mertem hatolni. Igen, mert ott találtam a szeretőmet. Bizony nem a tábornok aranyaiért kockáztattam a fejemet minden éjjel, hanem a szép Marinka tűzszemeiért, aki elém jött a kastély kapujáig, mezítláb, hogy az alvókat fel ne költse.

Volt azonban egy vén boszorka gazdaasszony a kastélyban, aki megsejtette titkos találkozásainkat, s elárulta a nemesúrnak.

Egy éjjel, amint a szép Marinka a legédesebben tanogatott rá a holdvilágtól derengő szobában, hogyan kell kimondani azt, hogy „Kocham Pana”, „Z. calego serza” (szeretlek, egész szívemből), amint egyszer csak halljuk az emeletre felvezető falépcsőn a vén nemes csikorgó lépteit és torokráspolyozását.

Megijedtem. Most végem van.

– Nyebojsza! – súgá fülembe a leány. – Lépj ki az ajtón a folyosóra, s eredj bátran az öreggel szemközt, s akármit mond, feleld rá azt, hogy „Egy az Isten!”

Azzal kitaszított az ajtón, s azt magára zárta: én egyedül maradtam a folyosón.

Az öreg nemes fölcammogott a lépcsőn, szerencsémre egyszerre csak az egyik lábával léphetett, mert a másik meg volt meredve a térdébe lőtt golyótól. Kegyetlen négyszögletű vörös képe volt, amit nagyon jól kellett látnom, mert az egyik kezében tartott egy nagy trombita végű puskát, a másik kezében pedig az égő kanócot, s azt egyre fútta, hogy el ne aludjék. Alkalmasint az vette el a szeme világát annyira, hogy nem vett hamarább észre, mint mikor a puskája vége megütötte a mellemet, akkor kiáltott rám mérges rekedt hangon: – Kto tam? Stoj! (Ki vagy? Megállj!)

Én a leány utasítása szerint azt mondtam rá:

– Egy az Isten!

Mit tehettem egyebet?

Erre a szóra az öreg egyszerre nyájas lett hozzám: a kanócot eltaposta a csizmája talpával, a puskáját a félkarjára vette, nekem a vállamra veregetett, testvérkéjének nevezett, s aztán megfogva a karomat, levezetett a recsegő lépcsőkön a maga szobájába, ahol nagy tűz égett a kandallóban, ott leültetett egy medvebőrös padra, elém tett egy szűk nyakú üveget tele meggypálinkával; maga meg elővont egy kicsi kis könyvet, akkorát, hogy azt egy csizmaszár mellé el lehetett dugni, s abból elkezdett nekem olvasni olyasformát, hogy a szentháromságra semmi szükség sincs a világon; mert amilyen kevés dolog történik a mostani világban Isten hírével, arra „egy” is elég.

Nekem a hajam szálai borzadtak fel e dolgok hallatára, s most vettem csak észre, hogy micsoda kelepcébe jutottam. Az én Marinkám apja socinianus eretnek. Még azoknak is a rabbinusa. S ez most engem proselytájává akar tenni. Lengyelországban nagyon el volt terjedve Blandrata vallása, s a kemény üldöztetés miatt a hívei csak titokban terjeszthették a hitűket. A vén lengyel kastélya volt egyik tanyájuk, ahol az áttérőket elfogadták. Mikor aztán már azt hitte, hogy jól felvilágosított, akkor elővett egy vastag könyvet, s azt mondta, hogy no, mármost tegyem rá a kezemet, s mondjam utána az esküt. Meg voltam szorítva.

Ha nem esküszöm, akkor meg kell vallanom, hogy a leányáért jöttem ide. Akkor ott a puska a háta mögött, azzal egyszerre a mennyországba expediál.

Ha pedig esküszöm, akkor a pokolba jutok.

Mit válasszak?

A mennyországba egyenesen, tüstént, extrapostán, vagy a pokolba kerülővel, nagy állomásokkal, szép csendesen?

Fiatal voltam még, sajnáltam a szép kondor hajú fejemet, választottam az utolsót.

Ettől fogva mindennapos voltam az öreg lengyel házánál, ahol éjszakánkint összegyűltek a socinianusok.

Nekem mint neofitának eleinte csak addig volt szabad a gyülekezetben részt vennem, amíg énekeltek. Amint aztán a prédikációra került a sor, engem kiküldtek előőrsnek, hogy a meglepetés ellen őrködjem. Ami nekem nagyon kedvemre volt; mert azalatt, amíg a prédikáció tartott, én bizony nem álltam oda a kapufélfát támogatni, hanem felmásztam a nagy diófára, ami a kedvesem ablaka alatt volt, s arról szépen bementem az ablakon, átvenni az osculum charitatist. Éjszakára most már az öreg rendesen rázárta az ajtót a leányára, azt gondolta, hogy ezzel egészen biztosította magát. Amíg a bölcsek odaalant az istenség egységének dogmáját feszegették, azalatt mi bolondok odafönn a két emberszív egységének dogmáját tökéletesítettük, biztosak levén afelől, hogy amíg a contio tart, az öreg onnan ki nem jön.

Egyszer aztán különösen megszaporodott a gyülekezetünk. Egy csoport magyar vitéz jött ki Krakkóból, akik szintén socinianus vallásúak voltak.

Az öreg nagy örömmel fogadta őket, kivált, miután megtudta az elbeszélésükből, hogy őnáluk Erdélyben már egész bevett vallás a socinianusoké, a fejedelem maga is ezt a hitet vallja. Ha ő lenne a lengyel király, a lengyel eretnekeket sem üldöznék többé; minden templomot a socinianusoknak adna.

Mikor ezt a hírt megvittem a tábornokomnak, az a sátora tetejéig ugrott mérgében. Azt mondta, hogy az mégis borzasztó, ahogy ezek a magyarok értenek a korteskedéshez! Ha megnyerik a lengyel socinianusokat, soha senki se veri ki őket Lengyelországból.

Szerencsére volt egy lényeges véleménykülönbség a magyarok és a lengyelek schismájában.

De előre kell bocsátanom azt, hogy egy idő óta az öreg lengyel mintha gyanút fogott volna ellenem, nem küldött ki többé előőrsöt állni, amíg a prédikáció tart, hanem érdemesnek talált, hogy én is részt vegyek a vitatkozásban, s így jöttem tudomására azoknak, amiket elmondandó vagyok.

A véleménykülönbség a magyarok és a lengyelek között a mi Urunk Megváltónk isteni természete körül forgott.

A magyar socinianusok azt allegálták, hogy a Krisztus, bárha nem Isten is ugyan, mert csak „egy az Isten”, de azért Istennek a fia, ki érettünk, bűnös emberekért vérét kiontotta. Ennek emlékére nekünk kötelességünk, valahányszor összegyűlünk, kegyeletes áhítatunkat boritalnak alakjában kifejezni.

Aztán olyan nagy volt a magyar uraknak az áhítatuk, hogy mikor az öreg lengyel egy átalagot felhozott a pincéjéből, s azt körülbocsátotta, hát mire az a gyülekezet kezéből őhozzá visszakerült, hát már akkor semmi sem volt benne.

Láttam az arcáról, valahányszor az üres csobolyót megrázta, s tapasztalá, hogy nem kotyog, mint harapódzott benne mind mélyebben a haeresis.

Eleinte csak azt vitatta, hogy minek az a sűrű visszaemlékezés a Krisztus kiontott vérére? Elég volna csak minden vasárnap, vagy csak minden sátoros ünnepen; de a magyarok ráolvasták a Bibliából, hogy „átkozott az, aki a napok között különbséget teszen”.

Ekkor aztán az öreg magát a dogmát támadta meg.

Tartott egy kemény prédikációt, melyben azt állítá fel, hogy Krisztus nem volt Isten fia, hanem csak ember fia, és maga is csak ember.

Erre a magyarok azt mondták, hogy igen, de derék ember fia volt, és maga is jó ember, még így is megérdemli, hogy kiontott vérének emlékére boritalnak szimbóluma alatt kegyesen áldozzunk. S egy átalag megint odalett.

Az öreg egyre fanatikusabb üldözője kezdett lenni az én mennybeli Üdvözítőmnek. A következő gyülekezetben már arról prédikált, hogy Krisztus nem is volt jó ember, még csak nem is olyan ember, akit valamiért kell tisztelni, mert először is zsidó volt, másodszor meg azt hirdette, hogy adót kell fizetni, s annálfogva megérdemlette, hogy kivégezzék.

De a magyar urakat még ez sem tántorította el. Azt mondták, hogy: no, ha ilyen rossz ember volt a Krisztus, akkor meg már éppen kötelességünk, hogy kiontsuk a vérét, és megigyuk boritalnak alakjában!

(– Derék emberek azok a magyarok! – kiálta föl a nagyherceg.

– Ördögöt derék emberek! – ellenzék a soltész. – Hisz ők csúfolódnak jobban!

– Habet rectum! – mondá a nagyherceg. – Mondjad tovább, édes fiam!

Hugó aztán folytathatá vallomását.)

Ekkor végtére a vén lengyel nemes próféta, az utolsó átalag kiürítése után azt mondá a gyülekezetnek, hogy a legközelebbi kegyes összejövetel alkalmával arról fog nekik prédikálni, hogy Krisztus voltaképpen nem is volt a világon soha: az egészet a papok gondolták ki. Ezzel aztán gyökeresen vége lesz vetve a magyar urak nagy áhítatosságának.

(– És te még ebben az istenkáromló gyülekezetben is részt vettél-e? – förmedt fel az elnöklő soltész a vádlottra.)

– Óh, dehogy, kegyelmes uram! Hogy lettem volna képes ily elvetemedettségre? Sőt inkább egy nagyon istenfélő gondolatom támadt, melynek végrehajtására összebeszéltem a diófán keresztül az én szerelmesemmel, a szép Marinkával, aki egy idő óta a legszigorúbb zár alatt tartatott az atyja által. Tervünk az volt, hogy majd mikor az eretnekek gyűlése együtt lesz, én, az alatt az ürügy alatt, hogy a ház táját körülcirkálom, egy nagy darab égő taplót beledugok a juhakol nádtetejébe, s aztán, mikor ama istenkáromló szónoklat nekiindul, azt egyszerre félbeszakítja a nagy tűzi lárma, erre mindenki szétszalad, a zavar általános lesz, a kastélyból mindent kihordanak az udvarra, nehogy odaégjen; az istállóból kihajtják a lovakat, a kisasszonyokra senki sem ügyel. Ekkor az én Marinkám a felügyelésre hagyott ősi drágaságokból, ékszerekből összepakol annyit, amennyi egy átalvető iszákba belefér; én elfogok egy pár bitangjába eresztett paripát, s azokra felkapva, ketten együtt a kincsekkel a nagy tűziveszedelem alatt észrevétlenül elnyargalunk, haza az én táboromba, s ott élünk aztán kegyesen, mint férj és feleség.

(– No, az igazán istenfélő gondolat volt tőled! – szólt közbe a nagyherceg.

– Mit gondol, kegyelmességed – riad fel a soltész –, hiszen „incendiarii malitiosi comburantur!”, s azonkívül „raptus” és „rapina”, az első „decem juvencis puniatur”, a második „palo affigatur”.

– Habet rectum – mondá erre a nagyherceg. – Édes fiam, a gyújtogatásért meg fogsz égettetni, a leányrablásért fizetsz tíz tinót, s a rablásért karóba fogsz húzatni. Most folytasd tovább.)

– Én azonban mindezen istenfélő terveimet nem hajthatám végre; mert amaz említett vén gonosztevő boszorkány gazdasszony megtudta a szándékunkat a kisasszony előkészületeiből, s elárulta a nemesúrnak. Engem meglestek, tetten kaptak, deresre húztak, s addig kenegettek a mogyorófával, míg kivallottam, hogy ki vagyok. Német vagyok, kém vagyok. Akkor aztán a vén lengyel fel akart húzatni a kútgémre, hanem egy jámbor magyar úr megszánt; azt mondta, kár volna a bőrömet így elvesztegetni, ő megvesz rabszolgának. A vén nemes aztán megalkudott vele, s eladott neki tizenhat lengyel garasért. A magyar úr aztán elvitt magával Krakkóba, ahol a fejedelme táborozott.

Itt nem lett volna valami rossz dolgom, csak éppen azt nem szerettem, hogy minden borsot velem törettek, amit a magyar sereg elfogyasztott, pedig az iszonyú borsosan szeret mindent. A két szemem mindig veres volt a borstól, s az orrom akkorára dagadt már, mint egy ugorka.

Egyéb panaszom nem lehet a gazdámra, csak az, hogy azt követelte tőlem, hogy azt mind megegyem, amit nekem kiád részül: „Nekem ne panaszkodjál, hogy nincs mit enned, ha én vagyok a gazdád!” Az pedig három embernek is sok lett volna. Mikor aztán már nem tudtam többet enni, akkor megfogta a két vállamat, s elkezdett, mint a tele zsákot, amibe már nem akar több beleférni, odazötyögtetni a padhoz, míg csak belém nem rázott minden ennivalót, amit otthagytam a tálamon. Igazán mondom, a hideg is lelt már féltemben, mikor az ebéd ideje következett, s megláttam azt az iszonyú nagy kanalat, ami kétakkora volt, mint a szám. Nem tetszik hinni, hogy az a legnagyobb tortúra a világon, mikor az embert tömik.

(– No, ezt még nem próbáltuk – mondá a nagyherceg.

– De nem is próbáljuk – mondá rá a soltész.)

Eleget sóhajtottam, hogy bárcsak kiszabadítana valami ebből a nehéz állapotomból; de csak akkor vettem észre, hogy micsoda bolondul rászedtem magamat. Nincs kihez imádkoznom többé.

Mert ha mohamedán vallásra tértem volna, most ott volna Mohamed próféta; imádkozhatnám ahhoz; ha zsidóvá lettem volna, híhatnám segítségül Ábrahámot, szent Dávidot vagy a négy arkangyalt; de most nincs, akihez címezzem a legalázatosabb folyamodásomat.

Márpedig az ilyen cím nélkül az égnek eresztett fohászkodások csak arra valók, hogy azokat valami leskelődő rossz angyal útközben elkapja, s akképp teljesítse, hogy ne legyen köszönet benne.

Én is addig imádkoztam azért, hogy bárcsak kiszabadítana valaki ebből a keserves magyar fogságomból, míg egyszer csak körülfogtak minket a tatárok, s elfogtak valamennyiünket, a magyarokkal együtt. Az volt aztán a szép kiszabadulás!

(– Ne lódítson kend olyan nagyokat! – förmedt közbe a soltész. – Hogy jönnek ide már meg a tatárok? Elfelejti a delikvens, hogy, íme, Lengyelországban vagyunk, Krakkó alatt. Csak nem potyognak oda az égből a tatárok!)

– Majd azt is megmagyarázom én szépen, hogy honnan potyognak a tatárok. Hát úgy volt az, hogy a török császár őfelsége megharagudott érte, minek próbál az ő vazallusa, erdélyi fejedelem Rákóczi György a lengyel korona után áhítozni, s miután az nem hallgatott a szép szóra, megparancsolá a krímiai tatár kánnak, akinek Ghiraj volt a neve, hogy rohanjon rá kétszázezer lovassal hárulról a magyar seregre. Az szót fogadott, s egy hajrá alatt elpusztította Erdélyt, s körülfogta az erdélyi sereget Lengyelországban, s foglyul ejtette valamennyit.

(– Az már más! – hagyá helybe a fejedelem. – Így csakugyan lehettek tatárok Krakkó fejedelemségben.)

– Hiszen, bár ne lettek volna: én szeretném azt legjobban. Mert így is én adtam meg annak leginkább az árát, aki semmit se vétettem a török szultánnak. A tatárok, amint elfogták az erdélyi sereget, a vezéreik legelébb is megosztoztak a drágaságokon, amiket a foglyoknál kaptak, az alvezérek megtartották maguknak a foglyoknak a paripáit, a köztatároknak eladták magukat a foglyokat, szépen, mint ahogy marhavásárban szokták, ki-ki annyit vett belőle, amennyi pénze volt. A volt gazdám elkelt öt lengyel garason, én meg kilencen, mert sokra becsülték a széles vállaimat.

Egy tatár vett meg mind a kettőnket; csúnya, rücskös kis emberke; az igaz, hogy én nem adtam volna őérte két garast. Az első dolga az volt, hogy levetkőztetett minket, s a saját jó ruháinkat megtartva magának, adott ránk helyettük mindenféle rongyot a magáéból. Beszélni nem tudtunk egymással, hanem azért megértettük egymást. A tatár megtapogatta az ingeink szövetét: a magyar úré gyolcsból volt, az enyém meg csak olyan házivászon. Ebből megtudta, hogy egyikünk nagy úr, másikunk szegény legény.

Akkor aztán kivett az erszényéből egy aranyat, s azt a tenyerébe téve, odatartá a magyar úr elé, a másik kezével pedig egy szőrpányvát akasztott a nyakába, s akkor aztán az egy aranyat elébb marokra szorította, s aztán a tenyerét megint szétnyitotta, s azalatt a pányvával húzta a nyakát fölfelé: ami annyit tett, hogy hány aranyat hajlandó az otthonvalókkal magáért fizettetni váltságdíjul.

A magyar úr aztán tízszer egymás után nyitotta föl a két markát, ami annyit tesz, hogy „százat”.

A tatár a fogait csattogtatta: ami annyit tett, hogy nem elég!

A magyar úr aztán még tízszer tárta szét a két markát. Kétszázat.

Erre a tatár odanyomta neki a markába a kötele végét, ami annyit tesz, hogy elég.

Azután énrám következett a sor; nekem is odatartotta a tenyerében az aranyat. Hát énértem mennyit küldenek olyat hazulról?

Én a fejemet ráztam rá, ami nálam annyit jelent, hogy olyan nincs.

A bolond tatárnál azonban fejet rázni annyit tesz, mint helybenhagyni. Megörült neki. S csak tartogatta a tenyerét elém, hogy no, hát mennyit?

Én aztán nem tudtam neki másképp megmagyaráznia véleményemet, mint hogy a markába köptem.

Ezt megértette. Az aranyat eltette; elővett egy ezüstpénzt, azt tartogatta elém. Arra is ráköptem.

Akkor kivett egy nagy rézgarasost, hogy hát olyanból hányat adok magam helyett? Hogy azt sem voltam hajlandó ígérgetni: utoljára elővette a tenyeremet, s azon kezdte el magyarázni a számokat, amikkel megengedné magát vesztegetni. Én aztán végtére a hüvelykujjamat az összefogott öklöm mutató- és középujja között kidugva, a legérthetőbben adám neki tudtára, hogy tőlem ne várjon semmit.

Akkor aztán jót vert a hátamra a nogajkával.

A tatár horda aztán felkerekedett, s megint indult vissza Tatárországba, ahonnan kijött.

Engem a volt gazdámmal együtt az új gazdám egymáshoz pányvázva hajtott maga előtt.

Keservesen jutott eszembe szegény öreganyám, aki mindig azt mondta, hogy aki Jézust meri káromlani, az még életében szamárrá változik.

Eszembe jutott ennek az igazsága, mikor delelőre a tatár gazda elém adta a száraz borsót, amivel otthon a szamarak élnek: az volt az ebédem, vacsorám. Bezzeg nem tömte ez belém kanálnyéllel a fennmaradt ételt, mint a magyar gazdám.

De még jobban meggyőződtem öreganyám szavainak igazsága felől, mikor ötödnapra a volt magyar gazdám elkezdett panaszkodni, hogy neki a lábai már feltörtek a gyaloglásban, nem tud tovább menni. Az igaz, hogy nagy test volt, s nem szokott az apostolok lován utazáshoz.

A tatár gazdám megijedt, hogyha a gazdag fogoly elmarad, odavész a kétszáz arany! Leszállt a lóról, megtapogatta a magyar úr lábait, nagyokat dörmögve; aztán megkínálta, hogy üljön fel hát az ő lovára.

Óh, milyen nemes lelkű tatár!

Aztán odajött énhozzám; nekem is megtapogatta a lábam szárait, azt hittem, azért teszi, hogy engem is felültessen a lovára. – Az ám: engem nézett a másik lovának, s mire észrevettem, már ott ült a nyakamon, keresztbe vetve a lába szárait a mellemen, s belekapaszkodott az üstökömbe.

S úgy kellett őt vinnem a vállamon. Szerencsémre cingár ember volt, nem sokkal nyomott többet, mint katonakoromban a nehéz borjú. Nagyobb baj lett volna, ha a magyar urat ültette volna az én vállamra maga helyett.

Annak meg nagyon megtetszett ez a tréfa. Persze nem az ő rovására ment. Nevetett rajtam, amint észrevette a keserves arcfintorgatásaimból meg az összekulcsolt kezeimből, hogy szeretnék imádkozni, de nem tudok kihez.

Még bosszantott is onnan a magas paripáról. Azt mondta, hogy mikor ellenséggel van dolga az embernek, akkor nem jó imádkozni. Inkább káromkodni kell olyankor. Ő tudott kegyetlen cifrául! Egy szörnyű káromkodásformát annyiszor ismételt előttem, hogy máig sem tudom a fejemből kiverni. Az igazi borzasztó magyar nyelven így hangzik az: „Tarka kutya tarka magasra kutyorodott kacskaringós farka!”

(– Megállj! – szólt a nagyherceg. – Ez valami varázsmondat lehet.

– Olyanforma, mint az „abraxas” meg az „Ablanathanalba” – mondta borzongva a soltész.

– Ezt föl kell jegyeztetnünk, és kiadnunk az udvari asztronómusnak, hogy a professzorok segélyével oldja meg. Folytasd, fiam, meddig tartott ez a siralmas szamárságod?)

– Óh, csak addig, amíg ismét ugyanaz nem történt velem, hogy amint úgy a kék levegőben, senkihez sem – sóhajtoztam magamban, hogy bárcsak küldene az ég, föld vagy pokol valakit, aki e gyalázatos bajomból megszabadítana: egyszer csak egy nagy fenyőerdő elé érünk.

Hát alig haladt benne a tatár sereg egy miatyánknyira, amint egyszerre csak elkezd valami irtóztató ropogás támadni, mintha égföld szakadna össze, a szálfák omlanak körös-körül egymásra, s ütik le a közéjük szorult tatárokat foglyaikkal együtt. Valami ellenség keresztülfűrészelte annak az erdőnek a fáit, melyen a tatároknak át kellett vonulni, s amint aztán egy fát eldöntöttek, az zúdította maga előtt rakásra valamennyit. Egy szálfa minket is úgy csapott a földhöz, hogy ott maradtunk alatta. Szerencsém, hogy a tatár a vállamon ült; így az ő fejét zúzta össze a fa, az enyimet csak odaszorította a tatár lábszárai közé a nehéz terhével, mint egy kalodába. Az iszonyú robaj különben is úgy elkábított, hogy nem tudok róla számot adni, hogy kerültem ki abból a világpusztulásból; csak azt tudom, hogy mikor fölnyitottam a szememet, ott találtam magamat a rettenetes „hajdemákok” tanyáján.

Óh, a hajdemákok hatalmas egy nép voltak!

Nem volt az valamiféle nemzet; mert a világ mindenféle nemzetének szülöttei voltak közötte: polyákok, hanákok, rusznyákok, bolgárok, oláhok, jászok, csángó magyarok, kozákok, ami csak színejava volt a zsiványnak, minden országnak a virága: az akasztófa virága.

Szabad volt nekik egymás között legénykedésből, borvirágos jókedvből baltával verekedni, vitás kérdéseket ólmos bottal, öreg késsel elintézni; de nemzetiség fölött veszekedni meg volt tiltva.

Aki csak valami gonosztett által híressé lett a világban, az érdemessé lett az ő nemes szövetségükre; aki legvakmerőbb, legbátrabb volt, az lett a vezér.

Ha valahol Szepességen, Lengyelországban, Podóliában, Vörös-Oroszországban, valami nagy kulcsos városban nagy kivégzési parádéhoz készültek, ott bizonyosan megjelentek a hajdemákok, mintha a földből nőttek volna elő, szétverték a poroszlókat, kiszabadították az elítélt deliquenseket, és besorozták maguk közé.

Ha valahol egy szép asszonyt elítéltek házasságtörésért vagy varázslásért tűzhalálra, bizonyos volt, hogy mielőtt a máglyát meggyújtanák alatta, ott termettek a hajdemákok, s elvitték a szép vétkezőt magukkal.

Ők voltak a reménysége, vigasztalása, gondviselése minden nyomorult embernek, aki lopás, rablás, gyújtogatás, emberölés, hamispénzverés, asszonyszöktetés s más efféle vádak miatt a halálos félelmek kötélékeiben kínlódott.

Ezért nagy is volt az ő tekintélyük.

Nem volt őnekik hazájuk, hanem az övék volt minden vad erdő, hozzájárulhatlan hegyszakadék, ami csak a Mátrától a Volgáig található.

Nem voltak nekik törvényeik; hanem amit a harámbasa kimondott, az volt a törvény, annak mindenki engedelmeskedett.

Amit összeraboltak, abból senki magának egy dénárt meg nem tartott, hanem odaadta a vezérnek, s az kiosztá egyformán valamennyi között. Aki vitézsége által nagy érdemeket szerzett, az jutalmul megkapta a legszebb leányt, akit a máglyáról, a börtönből, a kínpadról megszabadítottak.