Borítószöveg

„Talán az a helyzet, hogy csak amikor menekülni már késő, akkor jövünk rá, hogy mindvégig szabadok voltunk.”

Faye, a Körvonal-trilógia írónője elutazik, hogy nemrég megjelent könyvét népszerűsítse egy irodalmi fesztiválon. Figyelme ezúttal is beszélgetőtársai legszemélyesebb vágyaira és válságaira irányul. Finom humorral, de kérlelhetetlen pontossággal rajzolja fel a válás, a szülői feladatok, a megállapodott élet kompromisszumai között szabadságot kereső középkort. Írók, kiadói szerkesztők, újságírók, repülőutakon megismert idegenek életét tükrözi egymásba, hogy segítségükkel végigjárja a válságok utórezgéseit, a nehezen megnyert, keserédes szabadság feltételeit. A Babérok az önazonosság és az elengedés regénye, a Körvonal-trilógia méltó, derűs zárása.

„Cusk sűrű sorai olyan megkapóak és a történetmesélése olyan rafinált, szuggesztív és érzékeny, hogy az ember a legszívesebben sosem szállna ki belőlük.”
Gyárfás Dorka, WMN

„Nagyon is meg kell erőltetnem az agyam, ha válaszolni akarok arra a kérdésre, hogy mikor találkoztam utoljára ilyen (jó értelemben vett) ködös, lebegő, kontúr nélküli alkotással, mint a kanadai Rachel Cusk műve.”
Bak Róbert, ekultura.hu

A Babérok megjelenésével a teljes Körvonal-trilógia (Körvonal, Tranzit) olvasható magyarul. A szerző legutóbbi regénye, A második hely, várhatóan 2023-ban jelenik meg.

A szerzőtől a Park Könyvkiadónál megjelent:

Körvonal

Tranzit

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Rachel Cusk: Kudos

Faber and Faber, London, 2018

Copyright © Rachel Cusk, 2018

Magyar kiadás © 2022 Park Kiadó, Budapest

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Hungarian translation © Kada Júlia

Borítóterv © Féder Márta

Borítófotó © Photo by cuellar/Getty Images

ISBN 978-963-355-639-9

Felelős kiadó Tönkő Vera

Felelős szerkesztő Vonnák Diána

A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Tördelte Izing Imre

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A könyv fordítását támogatta a

Csak fölkelt és elment

Nem kellett volna? Nem kellett volna mit?

Fölkelt és eltűnt.

Igen, azt hiszem, ez kellett

Mert megjött a sötét.

Mi jött meg? A sötét. Nahát,

Még volt egy kis

Nappal, amikor elment, nahát,

Annyi, hogy lássa az utat.

És ez volt az utolsó perc, hogy képes volt rá…

Képes?... hogy fölkeljen és elmenjen.

Ez volt az utolsó perc, a legutolsó, mert

Ez után nem tudott már

Se fölkelni, se elmenni soha többé.

Stevie Smith: Fölkelt és elment

(Gergely Ágnes fordítása)

A repülőn mellettem ülő férfi olyan magas volt, hogy nem fért el az ülésben. Könyöke átlógott a karfa fölött, térde az előtte lévő üléshez préselődött, úgyhogy ahányszor csak megmozdult, az ott ülő ingerülten hátrafordult. A férfi fészkelődött, megpróbálta keresztbe vetni a lábát, aztán megcserélte, és véletlenül belerúgott a jobbján ülőbe.

– Elnézést – mondta.

Pár percig mozdulatlanul ült, mélyen lélegzett az orrán át, összekulcsolt kezét az ölében tartva, de nemsokára megint nyugtalan lett, és megmozdította a lábát. Az egész széksoron lökéshullám futott végig. Végül megkérdeztem, nem akar-e helyet cserélni, mert az én ülésem a folyosó mellett van, és ő olyan örömmel fogadta az ajánlatot, mintha valami különösen jó üzletet kínáltam volna neki.

– Rendszerint a business classon utazom – magyarázta, amíg felálltunk és helyet cseréltünk. – Ott sokkal nagyobb a lábtér.

Kinyújtotta a lábát az ülések közti folyosóra, és megkönnyebbülten az ülés támlájára hajtotta a fejét.

– Nagyon köszönöm – mondta.

A gép lassan megindult a kifutópályán. Szomszédom elégedetten felsóhajtott, és úgy láttam, szinte azonnal álomba merül. Egy stewardess jött végig a folyosón, és megállt a lábánál.

– Uram – szólt rá. – Uram!

A férfi felriadt, és nagy nehezen visszapréselődött az ülése előtti szűk helyre, hogy a nő továbbmehessen. A repülő néhány percre megállt, aztán előrelendült, és megint megállt. Az ablakon át látni lehetett a várakozó gépek hosszú sorát. A férfi feje lassan lebukott, és a lába hamarosan megint eltorlaszolta a folyosót. A stewardess visszajött.

– Uram – mondta. – A folyosót szabadon kell hagynunk a felszállás alatt.

A férfi felült.

– Elnézést – mondta.

A nő elment, és a szomszédom megint elbóbiskolt. Odakint köd borította a lapos, szürke tájat, amely így olyan finoman árnyalt, vízszintes csíkokban olvadt össze a ráterpeszkedő éggel, hogy szinte a tengerhez hasonlított. Az üléseken előttünk egy férfi meg egy nő beszélgetett. Ez olyan szomorú, mondta a nő, a férfi válaszul morgott valamit. Igazán szomorú, ismételte meg a nő. A szőnyegezett folyosón léptek dobogtak, és ismét megjelent a stewardess. Kezét a szomszédom vállára tette, és felrázta őt.

– Sajnos meg kell kérnem önt, hogy húzza be a lábát – közölte.

– Elnézést – mentegetőzött a férfi. – Úgy látszik, képtelen vagyok ébren maradni.

– Mégis meg kell kérnem rá.

– Az éjjel le se hunytam a szememet.

– Attól tartok, ez nem az én problémám – mondta a nő. – Ön veszélyezteti a többi utas biztonságát, ha eltorlaszolja a folyosót.

A férfi arcát dörzsölve fészkelődött az ülésen. Elővette a mobilját, megnézte, és visszatette a zsebébe. A nő figyelte. Végül, mintha megnyugodott volna, hogy az utas valóban engedelmeskedett neki, elment. A férfi megrázta a fejét, és értetlenkedő mozdulatot tett, mintha láthatatlan közönségnek címezné. Negyvenes éveiben járhatott, egyszerre volt jóképű és jellegtelen, magas alakján tiszta, vasalt ruha, az üzletemberek hétvégi viselete. Csuklóján nehéz ezüst karóra, lábán újnak tűnő bőrcipő; viselkedésének névtelen és kissé rajta felejtett férfias feszessége akár egy uniformist viselő katonáé. Közben a gép meg-megállva a sor elejére jutott, és lassan, széles ívben ráfordult a kifutópályára. A párából közben eső lett, vízcseppek folytak végig az ablakon. A férfi fáradtan meredt a csillogó aszfaltra. Fölberregtek a motorok, és a repülő végre nekilódult, aztán billegve, zajosan fölemelkedett a sűrű, vattaszerű felhőrétegeken át. Egy ideig néha elővillant itt-ott a pillanatokra felhasadó szürkeségből a földek tompazöld hálózata odalent, tömbszerű házakkal meg sűrű facsoportokkal, míg végleg el nem zárták a felhők. A férfiból megint mély sóhaj tört fel, és percek múlva újra elaludt, feje a mellére bukott. Kigyulladtak az utastér lámpái, és megkezdődött a mozgolódás. Nemsokára ismét ott állt a stewardess a sorunknál, ahol az alvó férfi lába most is eltorlaszolta az utat.

– Uram! – mondta. – Bocsásson meg! Uram!

A férfi fölkapta a fejét, és zavartan nézett körül. Amikor látta, hogy a stewardess áll ott a kocsijával, lassan, nehézkesen visszahúzta a lábát, hogy az utaskísérő elmehessen mellette. A nő ajkát biggyesztve, felvont szemöldökkel nézte.

– Köszönöm – mondta alig leplezett gúnnyal.

– Nem az én hibám – nézett rá a férfi.

A nő kifestett szeme egy pillanatra megpihent rajta. Hideg volt a tekintete.

– Én csak a munkámat szeretném végezni – közölte.

– Tudom – bólintott a férfi. – De nem az én hibám, hogy ilyen közel vannak egymáshoz az ülések.

A beállt csendben egymást nézték.

– Ebben az ügyben a légitársasághoz kell fordulnia.

– Én magához fordulok.

A nő összefonta a karját, és fölszegte a fejét.

– Általában a business classon utazom – közölte a férfi –, úgyhogy ez nem szokott gondot okozni.

– Ezen a járaton nincs business class – jelentette ki a nő. – De bőven akad légitársaság, amelynek a járatain van.

– Tehát azt javasolja, hogy repüljek más légitársasággal – állapította meg a férfi.

– Úgy van – bólintott a nő.

– Remek. Igazán nagyon köszönöm.

Nyersen fölnevetve nézett a nő távolodó háta után. Egy darabig még kényszeredetten mosolygott, mint aki tévedésből fölsétált egy színpadra, aztán, nyilván, hogy leplezze a feszengését, hozzám fordult, és megkérdezte, engem mi visz Európába.

Író vagyok, feleltem, és egy irodalmi fesztiválon tartok előadást.

Arcára azonnal udvarias érdeklődés ült ki.

– A feleségem rengeteget olvas – közölte. – Tagja egy olyan könyvklubnak is.

Csend lett.

– Miféle könyveket ír? – kérdezte egy idő után.

Nehéz elmagyarázni, mondtam, és ő bólintott. Ujjaival dobolt a combján, cipője szabálytalan ritmust vert a szőnyeges padlón. Megrázta a fejét, és hevesen masszírozta a fejbőrét.

– Ha nem beszélgetek – szólalt meg végül –, megint azonnal elalszom.

Tárgyilagosan közölte, mint aki hozzászokott, hogy a problémamegoldás érdekében háttérbe szorítsa a személyes érzelmeit, de amikor rápillantottam, meglepetten láttam, milyen könyörgően néz rám. A szemhéja vörös volt, a szemfehérje sárga, gondosan nyírt haja fölmeredt a masszírozástól.

– Felszálláskor csökkentik az oxigénszintet az utastérben, hogy mindenki elálmosodjon – jegyezte meg –, úgyhogy nem panaszkodhatnak, ha beválik. Van egy barátom, aki ilyenekkel repül, tőle tudom.

Az a furcsa ebben a barátjában, folytatta, hogy miközben ez a foglalkozása, megszállott környezetvédő. Egy apró elektromos autót vezet, és a háztartása energiaellátását kizárólag napelemek meg szélturbinák biztosítják.

– Ha eljön hozzánk vacsorára – magyarázta –, amikor már mindenki más holtrészeg, ő kint bóklászik a szelektív szemétgyűjtőknél, és az üres dobozokat meg zacskókat válogatja szét. Nyaralás alatt azt érti – folytatta –, hogy fölcipeli a kempingfelszerelését egy walesi hegyoldalra, aztán két hétig a sátorban ücsörög a zuhogó esőben, és a birkákkal beszélget.

De aztán ugyanez az ember fölveszi az egyenruháját, bemászik egy ötventonnás füstokádó gép pilótafülkéjébe, és elrepül egy utastérnyi részeg turistával a Kanári-szigetekre. Elképzelni is nehéz ennél rosszabb repülőutat, de ő már évek óta ezt viszi. Egy fapados légitársaságnak dolgozik, amely brutális megszorításokkal dolgozik, és az utasok a jelek szerint úgy viselkednek, mint az állatkerti vadak. Fehéren viszi el őket, aztán narancssárgán hozza vissza, és bár kevesebbet keres, mint bárki a baráti körükben, a fél fizetését jótékonykodásra költi.

– A helyzet az – állapította meg szinte csodálkozva –, hogy nagyon rendes ember. Már évek óta ismerem, és szinte mintha annál rendesebb lenne, minél rosszabb a helyzet. Egyszer elmesélte – folytatta –, hogy ők a pilótafülkéből egy képernyőn figyelemmel kísérhetik, mi történik az utastérben. Eleinte rá se tudott nézni, vallotta be, olyan nyomasztó volt látni, ezek hogyan viselkednek. De egy idő után szinte a megszállottja lett. Több száz órát nézett végig. Azt mondja, kicsit olyan, mint a meditáció. De azért – tette hozzá – én nem lennék képes abban a világban dolgozni. Amikor nyugdíjba mentem, az volt az első dolgom, hogy apró darabokra vágjam a törzsutas kártyámat. Megesküdtem, hogy soha többé nem szállok föl egy ilyenre.

Úgy látom, fiatal még a nyugdíjhoz, jegyeztem meg.

– Tartottam az íróasztalomon egy „Szabadulás” című táblázatot – mosolygott félszegen. – Lényegében csak számoszlopokból állt, amelyeknek el kellett érniük egy bizonyos összeget, amikor az megvolt, elmehettem.

Egy multinacionális vagyonkezelő vállalat igazgatójaként a munkája nagyon sok utazással járt, mondta. Például nem volt ritkaság, hogy két héten belül megfordult Ázsiában, Észak-Amerikában és Ausztráliában. Egy alkalommal Dél-Afrikába repült egy értekezletre, és amint az befejeződött, már indult is haza. Néhányszor kiszámították a feleségével, mi van kettőjük tartózkodási helye közt félúton, és oda mentek vakációzni. Egyszer, amikor felszámolták a cég ausztráliai leányvállalatát, és ott kellett maradnia, hogy ezt lebonyolítsa, három hónapig nem látta a gyerekeit. Tizennyolc évesen állt munkába, most negyvenhat éves, és reméli, hogy lesz ideje pótolni, amit eddig elmulasztott. Van egy cotswoldsi háza, de alig tette be a lábát oda, van egy garázsa tele kerékpárokkal, sílécekkel meg sportfelszereléssel, de soha nincs ideje használni őket; vannak barátai meg családja, de az utóbbi két évtizedben legfeljebb csak köszönt nekik, mert rendszerint üzleti útra készült, és korán kellett lefeküdnie, vagy épp halálfáradtan ért haza valahonnan. Olvasott valahol egy középkori büntetésről, amely abból állt, hogy olyan helyiségbe zárták be a foglyot, ahol semmilyen irányba nem tudta kinyújtani a tagjait, és noha ennek már a gondolatára is kiverte a hideg verejték, elég pontosan leírta az ő életmódját.

Megkérdeztem, az, hogy otthagyta a börtönét, beváltotta-e a táblázata címében megfogalmazott reményt.

– Vicces, hogy ezt kérdezi – mondta a férfi. – Mióta nem dolgozom, azt veszem észre, hogy állandóan vitába bonyolódom mindenkivel. A családom panaszkodik, hogy mióta állandóan otthon vagyok, irányítani akarom az életüket. Még nem mondták ki – tette hozzá –, hogy bárcsak megint úgy lenne minden, mint régen. De tudom, ezt gondolják.

Például hihetetlen, reggel milyen későn kelnek. A hosszú éveken át, amikor pirkadat előtt elhagyta a házat, ha elképzelte sötétben szendergő alakjukat, gyakran elszánt védelmezőjüknek érezte magát. Ha tudja, milyen lusták, talán másképp gondol rájuk. Néha csak ebédidőben kelnek föl: az utóbbi időben sokszor bement a szobájukba, és széthúzta a függönyöket, mint gyerekkorában az ő apja tette reggelenként, és meglepte, ez mennyire felháborítja őket. Megpróbálta bevezetni a rendszeres étkezést (mert rájött, hogy mindenki mást és máskor eszik), meg a rendszeres sportot, és igyekezett elhitetni magával, hogy az általános felháborodás, amelyet ezek az intézkedések kiváltanak, éppen azt bizonyítja, hogy szükség van rájuk.

– Sokat beszélgetek a takarítónővel – közölte. – Nyolcra jön. Azt mondja, évek óta ezzel küszködik ő is.

Mindezt csodálkozó, fesztelen könnyedséggel adta elő, érezni lehetett, hogy szórakoztatni akar vele, nem megdöbbenteni. Rosszallóan elmosolyodott, kivillantak szabályos, erős, fehér fogai. Beszéd közben egyre jobban felélénkült, kétségbeesett arca, űzött tekintete az anekdotázók kedélyes maszkjává szelídült. Az volt a benyomásom, ezeket a történeteket már sokszor elmesélte, és kedvét leli bennük, mintha felfedezte volna, milyen erő és öröm rejlik abban, ha úgy éljük át újra az eseményeket, hogy már kihúztuk a méregfogukat. Láttam, a trükk az, hogy járjunk közel ahhoz, amit igaznak tartunk, de ne engedjük, hogy megint úrrá legyenek rajtunk a hozzá kapcsolódó valódi érzelmeink.

Hogyhogy megint repülőre ült, kérdeztem, pedig megesküdött, hogy soha többé.

Megint elmosolyodott, kicsit szégyenlősen, és beletúrt puha, barna hajába.

– A lányom fellép egy zenei fesztiválon odaát – mondta. – Az iskolai zenekarban játszik. Szóval… oboán.

Tegnap kellett volna elrepülnie a feleségével meg a gyerekeivel együtt, de a kutyájuk megbetegedett, így ő nem mehetett velük. Talán nevetségesen hangzik, de valószínűleg a kutya a családjuk legfontosabb tagja. Egész éjjel virrasztott mellette, aztán egyenesen a repülőtérre hajtott.

– Őszintén szólva nem is lett volna szabad a volán mögé ülnöm – súgta a köztünk lévő karfára könyökölve. – Nem is láttam rendesen. Folyton elmentem azok mellett a feliratok mellett az úton, és mindegyiken ugyanaz állt újra meg újra, lassan már azt hittem, nekem tették oda. Tudja, mikre gondolok… mindenhol ott vannak. Egy örökkévalóságig tartott, amíg rájöttem, micsodák. Már attól féltem, elmegy az eszem. Nem értettem, kicsoda választotta ki őket vagy miért. Mintha személy szerint nekem szóltak volna. Nyilván a híreket olvastam – tette hozzá –, de mióta nem dolgozom, nem kísérem olyan figyelemmel őket.

A kérdést, menjünk-e vagy maradjunk, jegyeztem meg, általában személyes élethelyzetekben tesszük fel, szinte azt mondhatjuk, ez önrendelkezésünk legszilárdabb magja. Ha valaki nem ismeri a politikai helyzetet az országunkban, azt gondolhatná, nem egy demokrácia működésének a szemtanúja, hanem annak, hogy a személyes tudat kapitulál a közszférának.

– Az a furcsa – mondta a férfi –, hogy úgy tűnt, ezt kérdezem magamtól, mióta az eszemet tudom.

A kutyával mi történt, érdeklődtem.

Úgy láttam, egy pillanatra zavarba jön, mintha nem tudná, milyen kutyáról beszélek. Aztán összevonta a szemöldökét, ajkát lebiggyesztette, és nagyon sóhajtott.

– Hosszú történet – mondta.

A kutya (Pilótának hívták) tulajdonképpen elég öreg volt már, folytatta, bár ránézésre nem gondolta volna az ember. Ő meg a felesége nem sokkal az után szerezték, hogy összeházasodtak. Már megvették a vidéki házukat, magyarázta, ennél jobb helyre nem is kerülhetett volna. Pilóta még kölyök volt, de a mancsa már hatalmas: tudták, hogy ez a fajta nagyra megnő, de arra az irdatlan méretre nem készítette fel őket semmi, amekkora végül lett. Ahányszor csak azt gondolták, nagyobb már nem lehet, tévedtek: néha szinte mókás volt látni, milyen aránytalanul kicsinek tűnik körülötte minden, a házuk, a kocsijuk, még ők maguk is.

– Én szokatlanul magas vagyok – tette hozzá –, és néha megunja az ember, hogy mindenkinél magasabb. De ha Pilóta mellett álltam, normálisnak éreztem magam.

Felesége az első gyereküket várta, így a kutyával neki kellett foglalkoznia: akkoriban a munkája nem követelt annyi utazást, így hónapokig azzal töltötte a szabadideje nagy részét, hogy Pilótát tanítgatta, sétált vele a hegyekben és formálta a jellemét. Sose kényeztette, sose engedte szabadjára; fáradhatatlanul trenírozta és ritkán jutalmazta, és amikor még kölyökkutyaként Pilóta megkergetett egy birkacsordát, olyan szigorúan és elszántan verte meg, hogy saját magát is meglepte. De főleg mindig ügyelt, hogyan viselkedik Pilóta előtt, éppúgy, mintha ember volna, és mire a kutya felnőtt, valóban szokatlan intelligenciával rendelkezett meg ádáz hanggal és hatalmas, izmos testtel. A családdal mindig olyan érzékenyen és figyelmesen bánt, hogy azt mások kifejezetten nyugtalanítónak találták, bár ők maguk idővel hozzászoktak. Például amikor a fiuk tavaly súlyos tüdőgyulladást kapott, a kutya éjjel-nappal ott ült a szobája előtt, és azonnal értük ment, ha a gyerek bármit kért. Ráhangolódott a lányuk visszatérő depressziós időszakaira is, sőt tükrözte őket, néha csak azért figyeltek fel rájuk, mert Pilóta mogorva és zárkózott lett. De ha idegen jött a házba, hihetetlenül éber és könyörtelen házőrzővé alakult. Akik nem ismerték, rettegtek tőle, és joggal, mert habozás nélkül végzett volna velük, ha bármilyen fenyegetést jelentenek a háziakra nézve.

A kutya három-négy éves lehetett, folytatta a férfi, amikor ő vezető állásba került, és sokszor hosszú időre elutazott, de úgy érezte, nyugodtan elmehet, mert a család biztonságban lesz akkor is, ha ő nincs mellettük. Néha, mondta, amikor távol volt, eszébe jutott a kutya, és úgy érezte, közelebb áll hozzá, mint bármilyen más élőlényhez. Ezért nem hagyhatta magára, amikor szüksége volt rá, még akkor se, ha a lánya a koncert első számú szólistája, és már hetek óta gyakorol a fellépésre. Az előadás egy nemzetközi fesztivál nagy közönséget vonzó eseménye volt: óriási lehetőséget jelentett. Betsy nem volt hajlandó elmozdulni Pilóta mellől. Kínkeserves munka volt rábeszélni, hogy elmenjen: mintha nem bízott volna abban, hogy az apja képes gondját viselni a saját kutyájának.

Milyen darabot játszik, kérdeztem, és a férfi megint beletúrt a hajába.

– Nem tudom pontosan – vallotta be. – Az anyja nyilván tudja.

Neki fogalma sem volt arról, hogy a lánya ilyen nagyszerű oboás, tette hozzá. Hat- vagy hétéves korában kezdte az órákat, és az igazat megvallva eléggé megszenvedték, végül meg is kellett kérnie, hogy a szobájában gyakoroljon. Attól a nyivákolástól kirázta a hideg, főleg egy hosszú repülőút után. Gyakran még a csukott ajtón át is hallotta azt az éles, alattomos hangot, és nagyon zavarta, ha épp a jetlaget próbálta kialudni. Még az is megfordult a fejében egyszer-kétszer, hogy a lánya őt akarja kínozni, de úgy tűnt, akkor se gyakorol kevesebbet, ha ő nincs otthon. Néha még azt is fölvetette, hogy talán jót tenne a gyerek egészségének, ha kevesebbet gyakorolna, és többet foglalkozna mással, de ezt a megjegyzést ugyanolyan megvetéssel fogadták, mint a család napirendjének kialakítására tett erőfeszítéseit. És őszintén szólva, ha megkérdezték, Betsynek szerinte mit kellene kezdenie az idejével, csak olyasmi jutott eszébe, amivel ő foglalkozott annyi idős korában: lógás a többiekkel meg tévénézés. Azokat a dolgokat valahogy normálisabbnak tartotta. De ő úgy látta, Betsyben szinte semmi sem volt normális. Például inszomniás volt. Miféle átlagos tizennégy éves nem tud aludni? Vacsorázás helyett csak állt a konyhaszekrénynél, és marokszám tömte a szájába a gabonapelyhet, egyenesen a dobozból. Nem járt el hazulról, és mivel az anyja kocsival vitte mindenhová, nem sokat gyalogolt. Mondták, hogy ha ő nincs otthon, Betsy mindennap sétálni viszi Pilótát, de mivel ezt ő maga sose látta, nem nagyon tudta elhinni. Végül már attól félt, sose fog a saját lábára állni, és talán örökre a nyakukon marad, mint valami sikertelen kísérlet.

Aztán egy este Betsy fellépett egy iskolai hangversenyen, és ő is elment a feleségével, bepréselte magát az apró székbe a nézőtéren a többi szülő közé, és felkészült arra, hogy titokban nagyon unatkozik majd. Kigyulladtak a lámpák, és a színpadon a zenekar előtt ott állt egy lány, akiben alig ismerte fel Betsyt. Először is sokkal idősebbnek látszott; és volt még valami, talán az a tény, hogy láthatóan nincs szüksége őrá, nem hozza kínos helyzetbe a problémás létezésével, ami nagyon felszabadító volt. Amikor végre tudomásul vette, hogy a lánya az, iszonyú félelem fogta el. Biztosra vette, hogy a gyerek megszégyenül, és megszorította a felesége kezét, mert azt hitte, ő is így érez. Bejött a karmester (ő máris ellenszenvesnek találta a fekete farmernadrágjában meg a garbónyakú fekete pulóverében), a zenekar játszani kezdett, és egyszer csak belépett Betsy. Ő elképedt, mennyire figyel a karmesterre, milyen érzékenyen reagál a legapróbb jelére is, bólint, és ajkához emeli a hangszert, nagy szeme meg se rebben. Ilyen bensőséges kapcsolatra, ilyen néma engedelmességre sose tartotta képesnek a lányát, akit ő arra se tudott rávenni, hogy tányérból egye a gabonapelyhet. Azt a titokzatos, rejtelmes hangzást csak percek múlva kapcsolta össze vele: már elég hallgatóságban ült ahhoz, hogy tudja, ezt itt most elvarázsolták, megigézték, előbb ezt érzékelte, csak aztán tudott igazán odafigyelni a zenére. És amit hallott, az könnyeket csalt a szemébe, úgy patakzottak, hogy az emberek már odanéztek rá. Később Betsy azt mondta, a színpadról is látta, hogy sír, mert olyan magas. Kínos volt, tette hozzá.

Mit gondol, miért sírt, kérdeztem, erre váratlanul legörbült a szája, lapátkezével próbálta elrejteni.

– Az igazat megvallva – szólalt meg –, azt hiszem, mindig attól féltem, hogy valami nincs rendben vele.

Az a benyomásom, hogy az emberek hajlamosabbak ezt hinni a gyerekükről, mint önmagukról, jegyeztem meg, és ő rám nézett, mintha egy pillanatig fontolóra venné ezt az elméletet, de aztán határozottan megrázta a fejét.

Betsy, közölte, kisgyerekkorától más volt, mint a többi gyerek, és nem jó értelemben. Hihetetlenül neurotikus volt: amikor például kimentek a strandra, nem tudta elviselni a homok érintését a lába alatt, ölben kellett cipelni. Elviselhetetlennek találta egyes szavak hangzását, és sikítva fogta be a fülét, ha valaki kiejtette őket. Követhetetlenül hosszú volt a lista arról, hogy mit nem eszik meg, és miért. Mindenre allergiás volt, és állandóan betegeskedett, továbbá, mint már említette, inszomniás volt. A feleségével éjnek évadján sokszor arra ébredtek, hogy Betsy ott áll az ágyuk mellett a hálóingében, mint egy kísértet, és őket bámulja. Amikor nagyobb lett, az okozta a legtöbb gondot, hogy rendkívül érzékeny volt mindarra, amit hazugságnak nyilvánított, holott az apja szerint valójában csak a felnőtt csevegés normális, konvencionális fordulata volt. Az emberek rendszerint hamis, őszintétlen dolgokat mondanak, jelentette ki, és a kérdésre, hogy ezt honnan tudja, azt felelte, a hangzásából. Ahogy említette, a gyerek már egészen kicsi korában is elviselhetetlennek találta bizonyos szavak hangzását, de ahogy nagyobb lett, és iskolába ment, a probléma többé-kevésbé nyilvánvaló lett, méghozzá inkább többé, mint kevésbé. Átvitték egy másik iskolába, ahol szakszerűbben foglalkoztak a problémáival, de a családi és társasági kapcsolataikat így is megnehezítette, hogy a gyerekük a fülét befogva, visítva rohant ki a szobából, csak mert az egyik vendég azt mondta, úgy teleette magát, hogy a desszertnek már nem maradt hely, vagy azt, hogy a vállalkozásuk a gazdasági válság idején is virágzik. Ők a feleségével igyekeztek megérteni a lányukat, még azzal is megpróbálkoztak, hogy amikor magukra maradtak, mert a gyerekek már lefeküdtek, beszélgetés közben az ő érzékenységével figyeljék egymást, és kihallják az őszintétlenséget egymás mondataiból, és rájöttek, hogy a beszédünk valóban tele van közhelyekkel, frázisokkal, és ha jobban belegondolunk, be kell látnunk, hogy a szavaink nem fejezik ki valódi érzelmeinket. De még így is rendszeresek maradtak az összetűzések Betsyvel, azt is észrevette, hogy a felesége egyre hallgatagabb, és ezt Betsy művének tekintette, aki olyan kommunikációs aknamezőt teremtett, hogy jobb volt semmit sem mondani.

Talán ezért (mert a kutya nem tudott beszélni, tehát hazudni se) imádta Betsy Pilótát néha már nyugtalanító hévvel. De nemrégen történt valami, ami, most először, kétségeket ébresztett benne Betsy igazság-meghatározásával és történetmesélést illető zsarnokoskodásával kapcsolatban. Együtt mentek kutyát sétáltatni, és Pilóta egyszer csak nekiiramodott. Egy kastély parkjában jártak, és ő valahogy nem vette észre, hogy ott szarvasokat tartanak, ezért levette Pilótáról a pórázt. A kutya rendszerint nagyon engedelmes az állatok körül, de ezúttal úgy viselkedett, ahogy soha nem szokott. Az egyik percben még mellettük állt, a másikban nyoma sem volt.

– Hihetetlenül tud száguldani az az állat – mondta. – Hatalmas testű kutya, és ha nekilódul, meg nem állíthatja senki. Megnyújtotta a lépéseit, és egész más sebességbe kapcsolt. Mire felocsúdtunk, már ötven méterre volt tőlünk – magyarázta –, mi meg csak álltunk, és néztük, ahogy átrepül a parkon. Amikor a szarvasok meglátták, futásnak eredtek, bár a meneküléshez már késő volt. Százával lehettek. Nem tudom, látott-e már ilyet – tette hozzá –, de a maga félelmetes módján gyönyörű látvány. Egy tömegben áramlanak, mint a víz. Néztük, ahogy átzúdulnak a parkon, sarkukban Pilótával, és engem a helyzet ellenére szinte megigézett az egész. Folyton megfordultak, és visszakanyarodtak, hatalmas nyolcast képezve, a kutya meg követte őket, de szinte mintha terelné őket, hogy kirajzoljanak valami mintát, ami neki már a fejében van. Így folytatták nagyjából öt percig, mentek körbe-körbe azokban a hatalmas, özönlő sorokban, aztán hirtelen mintha a kutya megunta vagy megelégelte volna. Könnyedén megduplázta a sebességét, behatolt a csorda közepébe, elválasztott a többitől egy fiatal állatot, és leterítette. Egy nő állt a közelünkben – folytatta –, aki üvölteni kezdett velünk, azt mondta, följelent bennünket, és hív valakit, aki lelövi a kutyát, én pedig igyekeztem megnyugtatni, ekkor hirtelen valami zajt hallottunk, hátranéztünk, és láttuk, hogy Betsy elájult. A füvön hevert, és vérzett a feje, mert estében beverte egy kőbe. Esküszöm – tette hozzá –, olyan volt, mintha meghalt volna. Pilóta közben eltűnt a fák közt, a nő pedig annyira megrémült Betsy miatt, hogy megfeledkezett a kutya lelövéséről, segített a kocsihoz vinni a gyereket, és elkísért bennünket a kórházba. Betsynek persze nem lett semmi baja.

Keserűen elnevette magát, és a fejét csóválta.

A kutyával mi történt, kérdeztem.

– Á, még aznap este hazajött – mondta. – Hallottam, hogy ott van az ajtóban, de amikor kinyitottam, nem jött be, csak állt odakint, és nézett rám. Csupa piszok és vér volt, és tudta, mi következik. Számított rá. De én utálom megverni – folytatta szomorúan. – Csak egyszer-kétszer kényszerültem rá egész életében. Mindketten tudtuk, hogy e nélkül nem vált volna azzá, aki lett. Betsy azonban nem tudott beletörődni abba, amit Pilóta tett. Hetekig hozzá se ért, nem is szólt hozzá. Velem se állt szóba. Egyszerűen nem fért a fejébe a dolog. Nézd, mondtam, duzzogással meg szomorkodással nem lehet kutyát idomítani. Attól csak ravasz és álnok lesz. Látod, magyaráztam, azért érzed biztonságban magad, amikor én nem vagyok itthon, mert tudod, hogy ha bárki bántani akarna benneteket, Pilóta azt tenné vele, amit azzal a szarvassal. Ülhet melletted a kanapén, és odahozhat neked mindenfélét, és fekhet melletted az ágyon, ha beteg vagy, de ha bekopog valaki, akit nem ismer, gondolkodás nélkül végez vele, ha arra van szükség. Ő egy állat, mondtam, és fegyelmezni kell, de ha rákényszeríted az érzékenységedet, eltorzítod a természetét.

Egy darabig hallgatott, felemelt fejjel bámulta a szürke folyosót, ahol a stewardess épp áttolta kocsiját az emberek tengerén. Jobbra-balra fordult, a sorok fölé hajolt, szeme és szája felhúzódó sarka olyan élesen rajzolódott ki, mintha nagy gonddal vésték volna a feje sima oválisába. Gépies mozgásának hipnotikus ereje volt, a szomszédom mintha valami kábulatba esett volna, ahogy nézte. Egy idő után előrebillent a feje, végül lebukott, erre felriadt, és kiegyenesedett.

– Elnézést – mondta.

Energikusan masszírozta az arcát, egy darabig kibámult mellettem az ablakon, és mélyen lélegzett az orrán át, aztán megkérdezte, jártam-e már Európának ebben a részében.

Csak egyszer, feleltem, évekkel ezelőtt a fiammal. Akkoriban megviselte az élet, és arra gondoltam, egy utazás jót tenne neki. De az utolsó pillanatban elhatároztam, hogy magunkkal viszünk egy másik fiút is, egy barátnőm fiát. A barátnőm beteg volt, kórházba kellett mennie, és ezzel akartam segíteni neki. A két gyerek nem jött ki valami jól egymással, folytattam, és a barátnőm fia sok figyelmet igényelt, így bár az én fiam elvárhatta volna, hogy pár napig csak vele foglalkozzak, végül nem ez történt. Volt egy kiállítás, amit nagyon szerettem volna látni, így egyik délelőtt rábeszéltem őket, hogy jöjjenek el velem a galériába. Azt hittem, odasétálhatunk, de rosszul mértem fel a távolságot, és végül kilométereket gyalogoltunk valami sztráda mentén a zuhogó esőben. Kiderült, hogy a barátnőm fia nem jár képtárakba, nem érdekli a képzőművészet, és annyit rendetlenkedett, hogy az őröknek folyton rá kellett szólniuk, végül megkérték, hogy távozzon. Be kellett ülnöm vele egy kávézóba, ott rostokoltunk agyonázva, amíg a fiam egyedül járta végig a kiállítást. Vagy egy óráig volt távol, tettem hozzá, és amikor visszajött, részletesen beszámolt a látottakról. Nem tudom, vallottam be, beárazhatjuk-e a szülői élmény végső értékét, felmérhető-e egyáltalán, de az a kávézóban töltött idő, amíg a fiam beszélt, kegyelmi pillanat volt. Többek között látott egy hatalmas faládát, amelyben a művész újraalkotta saját szobáját teljes életnagyságban. Ott volt minden: a bútorok, a ruhák, az írógép, a papírhalmok és nyitott könyvek az íróasztalon, a mosatlan kávéscsészék, de fejjel lefelé az egész, úgyhogy a padló volt a mennyezet. A fiamat főleg ez a fejjel lefelé álló szoba ragadta meg, ahová a láda falába vágott kis ajtón lehetett belépni; sokáig elidőzött ott. Az ezt követő években, tettem hozzá, gyakran eszembe jutott az erről szóló beszámolója, és elképzeltem, ahogy ott ül egy világban, amelyben minden ott van, de nem úgy, ahogy vártuk volna, hanem fordítva.

A férfi kissé tanácstalan arccal hallgatott.

– És művész lett belőle? – kérdezte, mintha ez volna az egyetlen magyarázat arra, hogy mindezt elmondtam.

Ősszel megy egyetemre, feleltem, művészettörténetet tanul.

– Az jó – bólintott.

Az ő fia, mondta, tudós alkat, nem olyan, mint Betsy. Állatorvosnak készül. Mindenféle furcsa állatot tart a szobájában: egy csincsillát, egy kígyót, két patkányt. Van egy állatorvos barátjuk, a fiuk a legtöbb hétvégét az ő rendelőjében tölti. Tulajdonképpen a fia vette észre, hogy Pilótának valami baja van. A kutya már hetek óta nagyon csendes és levert volt. Ők ezt a korának tulajdonították, de aztán egy este a gyerek, ahogy Pilótát simogatta, észrevett az oldalán egy daganatot. Pár nap múlva, amikor a felesége elment valahová, és a gyerekek iskolában voltak, elvitte a kutyát az állatorvos barátjához, bár nem gondolt komoly bajra. Az állatorvos megvizsgálta, és közölte, hogy Pilóta rákos.

Elhallgatott, és megint elnézett mellettem, ki az ablakon.

– Nem tudtam, hogy egy kutya is lehet rákos – folytatta. – Sose gondoltam arra, hogyan fog meghalni Pilóta. Amikor megkérdeztem, műthető-e, az orvos azt felelte, semmi értelme, már nagyon előrehaladott a betegség. Hát adott neki valami fájdalomcsillapítót, én meg hazavittem. Egész úton – tette hozzá – magam előtt láttam a régi Pilótát, fiatalon, erősen és tettre készen. A hosszú évekre gondoltam, amikor néha hetekig nem voltam otthon, és valahogy jelentősége volt annak, hogy épp most veszíti el az erejét, amikor nyugdíjba mentem. Attól rettegtem a legjobban, hogy el kell mondanom a többieknek, mert őszintén szólva nem tudom biztosan, nem mondanának-e le könnyebben rólam, mint Pilótáról. Olyan boldognak tűntek, amíg nem voltam ott, most pedig örökösen veszekedtünk a feleségemmel, a gyerekek meg folyton kiabáltak és ajtókat csapkodtak, ráadásul, tette hozzá, miattam betegedett meg a kutya, korábban egy pillanatra sem mutatta a gyengeség semmi jelét. Egyébként – folytatta – elmondtam nekik, bár bevallom, elhallgattam a helyzet súlyosságát. Már elintéztük, hogy beadjuk egy kutyapanzióba, amíg külföldön vagyunk, de tudtam, azt nem bírná ki, így azt javasoltam, hogy menjenek el nélkülem. Elég gyanakvóan fogadták. Meg kellett ígérnem, hogy ha romlik az állapota, telefonálok, hogy hazajöhessenek. Aznap este fel is hívtak a szállodából, és meg kellett esküdnöm, hogy nem hagyom meghalni Pilótát, amíg távol vannak. Már jól van, mondtam, csak kicsit megfázott, vagy ilyesmi, reggelre valószínűleg rendbe jön. – Szünetet tartott, és rám sandított. – Még a feleségemnek se szóltam.

Miért nem, kérdeztem, és megint néma maradt.

– Nem akarta, hogy ott legyek, mikor megszülte a gyerekeket – szólalt meg. – Emlékszem, azt mondta, ha ott lennék a szobában, nem tudna megbirkózni a fájdalommal. Ezt egyedül kell végigcsinálnia. Ők is szerették Pilótát – folytatta –, de én idomítottam be és fegyelmeztem meg, én tettem azzá, ami lett. Bizonyos értelemben én alkottam – magyarázta –, hogy a távollétemben átvegye a helyemet. Azt hiszem, senki nem lenne képes felfogni, mit jelentett nekem, még ők sem. Szinte elviselhetetlennek tűnt a gondolat, hogy ők is ott vannak, és hogy az érzelmeik fontosabbak az enyémeknél. Feltételezem – tette hozzá –, valami ilyesmiről beszélt a feleségem is.

– Egyébként – folytatta – Pilótának volt egy nagy kutyaágya a konyhában, mindig ott aludt, most is ott nyúlt el az oldalán fekve, hát vittem neki néhány párnát, kényelmessé tettem a helyét, amennyire csak tudtam, és leültem mellé a padlóra. Szaporán szedte a levegőt, és nézett rám a nagy, szomorú szemével, sokáig csak ültünk ott, és néztük egymást. Simogattam a fejét és beszéltem hozzá, ő meg csak zihálva hevert ott, és éjfél körül már azon járt az eszem, vajon meddig fog ez tartani. Tulajdonképpen semmit sem tudok a haldoklásról, még soha nem voltam haldokló mellett, és azon kaptam magam, hogy elfog a türelmetlenség. Még csak nem is arról volt szó, hogy az ő kedvéért szerettem volna, ha már vége. Egyszerűen azt akartam, hogy történjen végre valami. Felnőtt életem nagy részében – magyarázta – úton voltam. Még soha nem kerültem olyan helyzetbe, amelyet ne tudtam volna kezelni, mindig tudtam, hova tartok, és bár ez az életmód néha kényelmetlen volt, bizonyos szempontból a rabja lettem. Közben eszembe jutott, hogy azt mondják, az állatok szenvedésének véget kell vetni, és azon töprengtem, vajon mi lenne a dolgom, kiütni őt, vagy párnát szorítani a fejére, és van-e ehhez erőm vagy bátorságom. Az a hátborzongató érzés fogott el, hogy Pilóta pontosan tudja a választ. Hajnali kettő tájban már nem bírtam tovább, felhívtam az állatorvost, aki azt mondta, ha akarom, azonnal átjön, és bead neki egy injekciót. Megkérdeztem, mi történik, ha semmit sem teszünk, és azt felelte, fogalma sincs… lehet néhány óra, néhány nap, de akár néhány hét is. Csak tőled függ, közölte. Hát azt mondtam, idefigyelj, haldoklik a kutya vagy sem. Igen, persze hogy haldoklik, közölte, de ez egy rejtélyes folyamat, és vagy kivárod, vagy úgy döntesz, hogy véget vetsz neki. Nekem pedig már azon járt az eszem, hogy Betsy másnap fellép a koncertjén, és én holtfáradt leszek, és mennyi mindent kell még elintéznem, hát azt mondtam, jöjjön. Tizenöt perc múlva ott volt.

Abban a tizenöt percben mi történt, kérdeztem.

– Semmi – mondta. – Semmi a világon. Csak ültem ott, Pilóta meg csak zihált, és bámult azzal a nagy szemével, és én nem éreztem semmi különöset, csak azt, hogy várok valakire, aki majd kiment ebből a helyzetből. Már álságosnak tűnt az egész, de most – tette hozzá – a szó szoros értelmében bármit megadnék, hogy visszakerüljek oda, vissza arra a helyszínre, pontosan abba a pillanatba.

Végül megjött az állatorvos, és minden gyorsan ment, lezárta Pilóta szemét, megadott egy számot, amelyet reggel felhívhatok, hogy vigyék el a tetemet, aztán elment. Én ott maradtam ugyanabban a szobában ugyanazzal a kutyával, csakhogy az a kutya már halott volt. Azon járt az eszem, mit szólna a feleségem, mit szólnának a gyerekeim, ha tudnák, ha látnák, ahogy ott ülök, és csak akkor fogtam fel, hogy valami szörnyűségeset műveltem, valamit, amit ők soha nem követtek volna el, valamit, ami olyan gyáva és természetellenes és addigra már olyan végleges és visszafordíthatatlan, hogy éreztem, soha az életben nem leszek képes túltenni magam rajta, többé semmi sem lesz ugyanaz. Bizonyos értelemben csak a tettem bizonyítékát akartam eltüntetni, amikor úgy döntöttem, eltemetem a kutyát, ott és akkor. Kimentem a sötétben a fészerbe egy ásóért, aztán kiválasztottam egy helyet a kertben, és ásni kezdtem. És amíg ástam, nem tudtam eldönteni, férfias és tiszteletre méltó dolgot művelek-e, vagy csak megjátszom magam, mert ásás közben már azt is elképzeltem, másoknak hogyan mesélek majd róla. Elképzeltem, milyen erősnek és eltökéltnek fognak tartani, de közben kiderült, hogy a munka nehezebb, mint gondoltam. Eleinte attól féltem, nem is bírok vele. De tudtam, nem adhatom fel. Magam előtt láttam, milyen lenne napvilágnál, ahogy ott ülök a kertben egy döglött kutya meg egy félig kiásott gödör mellett. A talaj hihetetlenül kemény volt, az ásó minduntalan kövekbe ütközött, és Pilótának elég nagy gödröt kellett ásni. Egyszer-kétszer az is megfordult a fejemben, hogy kénytelen leszek elkönyvelni a vereségemet. De egy idő után – folytatta – már úgy éreztem, ezt jelenti, hogy igazi férfi vagy. Azon kaptam magam, hogy dühös vagyok, és ez a düh adott erőt, hogy folytassam, hát hagytam, hogy egyre jobban forrjon bennem, végül már nem is féltem, hogy mit szól majd a család, mert nem nekik kellett megölniük a kutyát, aztán kiásni ezt a gödröt, hogy eltemessék. Az utóbbi időben, ha arról vitatkoztunk, ahogy a feleségem kialakította az életünket, sokszor vágta a fejemhez, hogy „Te itt sem voltál”. Ez mindig felháborított, de most el tudtam képzelni, hogy én mondom neki. Rájöttem, milyen dühös lehetett, ha kimondta, és hirtelen örültem, hogy Pilóta meghalt. Igazán örültem, mert úgy éreztem, nélküle most már kénytelenek leszünk bevallani, mit érzünk valójában.

Elhallgatott, az arca rémült volt.

– Befejeztem az ásást – folytatta egy idő után –, visszamentem a házba, és takaróba bugyoláltam Pilótát. Kivettem a kutyaágyból, hihetetlenül súlyos volt, majdnem elejtettem. Könnyebb lett volna vonszolni – jegyezte meg –, de éreztem, hogy azt nem engedhetem meg magamnak, mert addigra már kezdett megrémíteni a tetem. Amikor visszamentem a házba, és láttam, hogy ott fekszik holtan – tette hozzá –, a legszívesebben megfutamodtam volna. Hinnem kellett abban, hogy ez még mindig Pilóta – magyarázta –, különben nem tudtam volna végigcsinálni. Végül kénytelen voltam a mellemhez szorítani – mondta –, de még így is odaütöttem a fejét az ajtófélfához kifelé menet, közben hangosan beszéltem hozzá, bocsánatot kértem tőle, és valahogy kitámolyogtam vele, átcipeltem a kerten, és beraktam a gödörbe. Már pirkadt. Szépen eligazítottam a testét, aztán visszamentem a házba, kivettem az ágyából pár holmit, és melléje tettem. Aztán betemettem a gödröt, elegyengettem a földet, és körberaktam kövekkel. Aztán mentem csomagolni és lezuhanyozni. Csupa kosz voltam – közölte. – Az ingemet ki is kellett dobnom. Aztán beültem a kocsiba, és elhajtottam a repülőtérre.

Kinyújtotta lapátkezét, és alaposan szemügyre vette alul-fölül. Tiszta volt, csak a körmei alatt sötétlettek a kosz tömör félholdjai. Rám nézett.

– Egyedül a körmöm alól nem jött ki a piszok – állapította meg.