Szepes Mária

PÖTTYÖS PANNI

Rőzse néni kunyhója

Móra Könyvkiadó

Tartalom

PANNI ISKOLÁS LESZ

MAJSZI

HÁROM KOSÁR BOLDOGSÁG

A MESÉBE LÓGÓ JAKAB-PUSZTA

A HÉTVÉGI HÁZ IS A MESÉBE KÖLTÖZIK

MIT CSINÁLT MEGINT CSIPP SELEVÉR?

BURKUS BÁCSI BIRODALMA

SZÖKŐNYÚL

REPÜLNEK-E A NYUSZIK?

VÁRATLAN VENDÉG

SUTYORGÁS

HÁNYAN FÉRNEK EL EGY HÉTVÉGI HÁZBAN?

TÁBORTŰZ

FÉSZEKMELEG

PANNI ISKOLÁS LESZ

Pöttyös Panni és társai fölött úgy elrepült a nagycsoportos év, mintha nem is a mesebeli „idővonat”-on, hanem űrrakétán ültek volna. Pedig sok minden történt közben a boldog, mégis szívfájdító ballagásig. Panni hüppögött egy kicsit, amikor elvált barátaitól. A legnehezebben Eszter nénitől búcsúzott. De nem csak ő. Bácskai Csibi komolyan megpróbálta rábeszélni óvó nénijüket, hogy legyen szíves, menjen ő is tanító néninek, hogy továbbra is velük maradhasson.

– És akkor ki marad a Pöttyös óvodában? – kérdezte Eszter néni, s az ő szeme is gyanúsan csillogott.

Az egyik kislány, aki nem mehetett iskolába, olyan sírásba kezdett Bácskai Csibi kérésétől, hogy alig lehetett elhallgattatni. Mind a két kezével belekapaszkodott Eszter néni szoknyájába.

– Látjátok? – Eszter néni a karjába emelte a kislányt. Látták. Eszter nénit nem lehetett elszakítani az óvodásoktól.

Panni egyedül Kabók Hajnit nem sajnálta, aki mindenért megsértődött, s ha éppen nem volt haragban az egész világgal, akkor hencegett. Hogy neki van egy kék szemű, kormos fülű, kormos orrú sziámi cicája, nem olyan hűtlen, mint az a buta Kuksi Manó, Panni óriásira hízott nyuszija. Mintha Panninak nem fájt volna éppen eléggé, hogy elhagyta őt. Megszökött. Valaki néhány percre nyitva hagyta az előszobaajtót, és mire Panni hazaérkezett az óvodából, már nem találták sehol. Pedig mindenki kereste a lakótelepen.

Mintha eltűnt volna a föld színéről. Panni naponta megsiratta. Amikor egy új nyuszit akartak venni, toporzékolni kezdett: neki csak az az egy kell! Neki a Kuksi Manó kell! Minden más nyuszit kihajít az ablakon! Igenis! Panni tulajdonképpen mindig rendes, szófogadó kislány volt, de mostanában mintha megváltozott volna. Hamar dühös lett, s még attól is eltörött nála a mécses, ha görbén nézett rá valaki. Óvatlanul sürgött-forgott, a ruháit széthányta, és azért se tette azt, amit kívántak tőle. Hirtelen mozdulatainak elég sok tárgy látta kárát szép lakásukban. Ha cukorért nyúlt az asztalnál, felborította Imama, anyu vagy apu teáját, a saját kakaóját, vagy legalábbis a cukortartót.

– Mikor tanulsz meg már vigyázni egy kicsit?! – szólt rá Imama. – Mostanában aligha – szólalt meg Laci, anyu öccse tárgyilagosan, mialatt felitatta a tócsát az asztalról.

– Maholnap betöltöd a hatodik évedet, mégis úgy viselkedsz, mint egy elefántcsecsemő a porcelánboltban! – folytatta Imama bosszúsan.

– Túlpörög benne a motor – húzta a száját Laci, ami nála valami mosolyfélét jelentett.

Anyu öccse, Imama másik kedvence ugyanis kollégiumban lakott, amíg az egyetem tartott, de a nyarat a családjával akarta tölteni. Nyelvvizsgára készült, kosárlabdázott, úszott, atletizált, és olyan nyurga volt, hogy amikor a szobába lépett, a fejét rendszerint beütötte a szemöldökfába. Panni nagyon büszke volt rá.

Gyakran megvédte Pannit ez a nyurga, nem igazán felnőtt nagybácsi.

De azért ő is, akárcsak a család többi tagja, néha bosszankodott, és mérgében sedre Panninak szólította kis húgát. Panni először nem tudta, mi az, hogy sedre. Laci magyarázta meg neki, hogy hebehurgyát, meggondolatlant jelent. Olyasvalakire mondják, aki szélsebes mozdulataival mindent felborít, elsodor, összetör, hasra esik, és magára rántja a lakás egész berendezését. Azonkívül mindenbe beledugja az orrát, mint egy szaglászó kiskutya. Fogadkozásait, hogy legközelebb óvatosabb lesz, sohasem tudja betartani, mert a keze-lába előbb jár, mint a feje.

– Szóval a sedre pontosan olyan, mint te vagy! – tette hozzá Laci barátságosan. – Kedves név. Nekem tetszik. Neked nem?

– Nem – mondta Panni halkan. – Én nem akarok sedre lenni.

– Elhiszem – felelte elkomolyodva Laci. – De azért tenned is kellene valamit, például nem kellett volna sedreségből levágni a copfodat. – Azzal felkapta, és a tükör elé állította.

Panni rábámult a vézna, nagy szemű kislányra a tükörben. Kétségtelenül furcsa látványt nyújtott! Hátat fordított a tükörnek, a száját kitátotta, és akkora hangerővel zendített rá a sírásra, hogy még Csontos úr is, a nyugdíjas tanár, aki éppen sakkozni jött át Lacihoz, megkérdezte, mi a baj.

– Beteg a kislány? – kérdezte Csontos úr aggodalmaskodva.

– Csak a mécses tört el nála – nyugtatta meg Laci. – Tessék várni és nyugodtan figyelni. Stopperórával mérem, meddig bírja a sírást. – Laci hirtelen a szekrényről felemelt egy érmet, amit ő nyert egyszer egy versenyen, és Imama büszkén őrizte. – Ha megnyered a síróolimpiát, feltűzheted!

– Az enyém? – kérdezte Panni felcsillanó szemmel. – Kölcsönbe.

Panni újra sírni akart, de nem tudott. Morcosan bemászott az ágyába, és a fal felé fordult…

MAJSZI

Nagy önsajnálatában, hüppögésében mélyen elalhatott, mert amikor reggel felébredt, egyedül volt a szobában. Az ágya melletti széken doboz állt, a tetején áttetsző, világoskék terítővel. Hogyan került oda? Mi lehet benne?

Izgatott, kíváncsi és gyanakvó lett egyszerre. Eszébe sem jutott a tegnap esti bánata. Ölébe vette a dobozt. Majdnem felsikoltott meglepetésében. Valami mocorgott, kaparászott benne. Talán Kuksi Manó? De hisz ő már nem fért volna be ilyen kis dobozba!

– Vigyázz! – szólt rá Laci az ajtóból. – El ne dobd magadtól! Fájna szegény kis állatnak!

Panni felnézett. Anyu, apu, Laci nevetve álltak az ajtóban. Panni szíve megdobbant.

– Kiskutya? Cica?

– Egyik se. Nézd meg! Vedd le a doboz tetejét!

Panni hangosan sikkantott egyet, de gyorsan elfojtotta, amikor meglátta a pelyhesen hófehér, piros szemű kis nyuszit néhány salátalevél között. A nyuszi két füle állandó mozgásban volt. Ide-oda kaszált, kihegyesedett, szétlapult. Ő is szembenézett Pannival, és villámgyorsan mozgatni kezdte az orrát.

Panni tenyerét a szájára szorította, nehogy felkacagjon, mert rendkívül édesnek, mulatságosnak találta az állatkát. Azután gyorsan letette az asztalra.

– Nem kell! – tört ki belőle.

– Nem tetszik? – kérdezte Imama.

– De tetszik. Mégse kell. Ez nem Kuksi Manó!

– Persze hogy nem. Csak egy árva kis unokatestvére, akit talán maga helyett küldött hozzánk, mert szégyellte, hogy így elszökött.

De ha nem kell, hát nem kell! Akkor elmegy világgá! – Laci felvette a dobozt, és elindult vele az ajtó felé.

– Olyan kicsi még, hogy ha sír, nem hallja meg senki – sóhajtotta Imama. – Valószínűleg éhen hal szegény.

Panni Laci után szaladt.

– Várj! – kiáltotta. – Ki fog törődni vele, ha…

– Ha szomorúan kóborol az utcán? – kérdezte Laci.

Panni a dobozért nyúlt, újra leült vele. Belenyúlt, és megvakarta a nyuszi selymes füle tövét.

– Hát… – mondta tétován – addig itt maradhat, amíg…

– Sajnálom! Csak akkor marad, ha örökbe fogadod! – Laci újra a dobozért nyúlt, de Panni akkor már szorosan fogta.

– Örökbe fogadom – súgta halkan. – Nem akarom, hogy éhen haljon!

Laci a doboz fölé hajolt.

– Csak az a kérdés: mi legyen a neve? – mondta gondterhelten. – Amelyik állatnak nincs saját neve, abból haszontalan csavargó lesz.

Ebben a pillanatban a nyuszi majszolni kezdte az egyik salátalevelet.

– Megvan! – derült fel Laci arca. – Ő maga mutatkozott be! – Bemutatkozott? Én nem hallottam! – csodálkozott Panni.

– Nyuszinyelven beszél. A fülével, az orrával meg azzal, ahogy majszol.

– És mit mondott nyuszinyelven? – firtatta Panni.

– Világos, mint a nap! Azt akarja, hogy Majszinak szólítsuk! – Majszi! – kóstolgatta a nevet Panni. – Oké!

Úgy tűnt, hogy a nyuszinak is tetszett a névváltozás, mert hirtelen két hátulsó lábára telepedett, úgy majszolta tovább a salátalevelet.

– Majszi! – hajolt közelebb hozzá Panni.

A nyuszi abbahagyta az evést, de úgy maradt két lábon kucorogva, Laci szerint „ténsasszonypóz”-ban, Panni felé nyújtogatva a nyakát, és villámgyorsan mozgatni kezdte az orrát.

– Látod?! – mondta Laci diadalmasan. – Most már igazi szövetséget kötött veled, mert a valódi nevén szólítottad!

Panni nagyon boldog volt Majszival. Nem tudott betelni szőre selymével, puhaságával, bohókás fintoraival és folyton integető fülével. A kis állat végül mégis megvigasztalta Kuksi Manó szökéséért.

Majszi, néhány apróbb nézeteltérésüktől eltekintve, türelmes és barátságos kis jószág volt. Panni minden panaszát meghallgatta, és lebegő fülével meg az orrával válaszolt neki. Panni már pontosan értette, mikor integet igent vagy nemet. Sőt arra is rájött, Majszi milyen kotnyelesen kíváncsi. Nagyon szeret hallgatózni. Úgy tesz, mintha csak azért telepedne „ténsasszonypóz”-ba, hogy salátalevelet majszoljon. Valójában azonban fülel, a nyakát nyújtogatja, terveket kovácsol. Mindig előre tudta például, ki közeledik hozzá, és mi a szándéka vele. Előre jelezte, ha egy ízletes, fiatal sárgarépa van útban feléje a konyhából. Hogy mivel jelezte? Panni megfigyelte, mennyire elégedetten mosolygós arcot vág, amikor közeledik a sárgarépa, és hogy elkomorul, ha véletlenül nem vele foglalkoznak.

Amikor Panni egyedül maradt Majszival, szorgalmasan gyakorolta a nyuszibeszédet. Megpróbálta mozgatni a fülét meg az orrát, de sehogy sem sikerült neki. Ez is bizonyította, Majszi mennyire ügyes, sőt rendkívül okos nyuszi. Valami olyat tud, amit senki emberfia nem képes utánozni.

Egyszer bizony összevesztek.

Ez a bizonyos nézeteltérés abból származott, hogy egyszer Panni találkozott a nagycsoportos társaival a játszótéren, és azok bosszantani kezdték a hencegésükkel. Különösen Hajni, bár kisebb volt, mint ő, mégis bizonygatta, hogy ő milyen erős lesz, és mindenben lehagyja majd Pannit, aki olyan nyiszlett.

– Nekem már tolltartóm is van! – vetette oda neki a hintáról. – És kockás meg vonalas füzetem. Egy év alatt minden betűt és számot meg fogok tanulni!

Panni sosem szerette Hajnit. Ezt rögtön, ahogy hazaért, közölte Majszival.

– Nem baj! – kiáltotta morcosan a nyuszi doboza fölé hajolva. – Nemsokára én is folyékonyan fogok olvasni, írni meg számolni! Laci megtanít rá! A többi gyereknek és a tanító néninek tátva marad a szája a csodálkozástól! Laci pedig beles az ablakon, mert ő is látni akarja az arcukat. Míg a többiek nyögnek meg erőlködnek, én kívülről fújom az egész olvasókönyvet! És közben malmozok az ujjaimmal a hátam mögött! Laci megmutatta, hogyan kell! – Két kezét a doboz fölé tartva bemutatta Majszinak malmozási tudományát.

Majszi füle szélsebesen kaszálni kezdett, majd kétoldalt lelapult, ami határozott ellenvéleményt és kételyt fejezett ki.

– De igenis! Hiába csapkodsz azzal a két buta lapátfüleddel! Tíz verset is elmondok egyfolytában! És akkor rögtön átvisznek a másodikba!