Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

ELŐSZÓ

BEVEZETÉS

1. Este, Éjfél meg Hajnal

2. A feneketlen kút

3. A kis rák

4. A tetejetlen fa

5. A Hollóferjős király

6. A kis kondás

7. Csinos Ágrágyi

8. Az aranyköles

9. A próbára tett kiráfi

10. Hamupipőke

11. Királyánya Encella

12. A tollas ördög

13. A Vörös Vitéz

14. A Vörös Vitéz (Változat)

15. A tüzes ökör

16. A vasfejű farkas

17. A Szélördög

18. A szárnyas farkas

19. Rózsa meg Viola

20. Miska meg Juliska

21. A zöldszakállú király

22. Odaért, ahová a mádi zsidó

23. Hajnal János

24. A boldogtalan királyné

25. Az ördöngős asszony meg a lyánya

26. A faladár ló meg az aranyhajú kirákisasszony

27. A gallyból gyött királykisasszony

28. A hét holló

29. A hét daru

30. A libapásztorbul lett királyné

31. Nem akart az apja felesége lenni

32. A jószívű árvalyány

33. Gyöngyharmat János

34. Aranyszóló pintyőke

35. Tündérszép Ilona

36. Királyfi Jankó

37. Nemfélek Jankó

38. Borsszem Jankó

39. Buli Jankó

40. Rendes

41. Tilinkó

42. Az okos kis ló meg a gazdája

43. A szerencsés hetedik

44. A szegény árva lyány meg testvére: az őzecske

45. A hizlalóra fogott két egytestvér

46. A két testvér

47. A fejír madár

48. A bús gellice meg a két kiráfi

49. Arany Zsáda

50. Okos Zsófi

51. A királyfi cigánylegény

52. A kis kondás három malaca

53. A táncolni járó királykisasszonyok

54. Baka János

55. A szegény lyány meg a fia

56. A bátor katona

57. A fekete vár

58. A két királyfi

59. Daru János

60. A katona

61. Krisztus meg a cigány

62. A Szent Péter muzsikája

63. Hamupipőke meg a zsidó

64. Igazság és Hamisság

65. Nemtudomka

66. Ribike

67. A Varga-gyerek meg az Olenburisz király fia

68. A síró-nevető szemű király

69. Szegény János

70. A négy egytestvér

71. A gazdag kalmár

72. A tót diák

73. A furfangos cigány

74. A három örökség

75. Nem igaz!

76. Cene

77. Futyika János

78. Egy helyett százat!

79. Jézus, Szent Péter, Szent János

80. Krisztus és Szent Péter

81. Ne mindig mondj igazat!

82. Isten áldása nélkül hiábavaló a munka

83. A légy meg a bolha

84. Mit mond a varnyú nyáron meg mit mond télen?

85. A kis kakas

86. Hogy mentem én mennyországba?

87. Tréfás mese

88. Az egyszeri lyány meg a halál

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Berze Nagy János

NÉPMESÉK HEVES ÉS JÁSZ-NAGYKUN-SZOLNOK MEGYÉBŐL

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-820-5 EPUB
ISBN 978-963-559-821-2 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

A mű eredeti címe:
Népmesék Heves és Jász-Nagykun-Szolnok megyéből

első kiadás: 1907
az elektronikus változat az 1907. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító
jászsági népművészeti motívum
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELŐSZÓ

E kötet némileg eltér a Magyar Népköltési Gyűjtemény szokott formájától. Hiányzanak belőle a népdalok, balladák s a népi szellem egyéb verses megnyilatkozásai, az egészet népmesék töltik meg. Ezt a változtatást a rendelkezésre állott anyag mivolta tette szükségessé. Míg ugyanis a gyűjtő fáradozását a följegyzett népmeséknek szinte példátlan bősége jutalmazta, addig a népköltés kötött formájú termékeiből a felkutatott területen oly csekély értékű anyag gyűlt össze, hogy azt a gyűjtemény érdekében célszerűbbnek látszott mellőzni.

Ily nagy sorozatos műnél, mint a Kisfaludy Társaságnak ez a kiadványa, amely első sorban anyag-gyűjtemény, nem is lehet szigorúan megállapított formákhoz ragaszkodni. Sebestyén Gyula Regős énekei már szintén eltértek a hagyományos formától, a nélkül, hogy a gyűjtemény értékét vagy színvonalát leszállították volna.

Berze Nagy János gyűjteményének becsét különösen az emeli, hogy meséi a legjobban elbeszélt magyar mesék közé tartoznak. Nem kis mértékben megvan bennük az a tulajdonság, ami Arany László népmeséit oly páratlanokká tette, hogy olyanok, mintha a legjobb mesemondót hallgatnánk. Az olvasók egy részét, kiknek füle nem szokott a népi kiejtéshez, kivált a Mátra alján lakó palócság tájkiejtéséhez, eleinte talán zavarni fogja, hogy gyűjtőnk a mesék nagy részét a kiejtés szerint írta le; de ez a kellemetlen érzés csak pár lapon tart, kissé megszokva a tájkiejtés sajátosságát, az élvezet zavartalanná válik; míg ellenben a néprajzi kutatók éppígy vehetik igazi hasznát a gyűjteménynek.

A mesék többnyire az ismert mese-motívumokból épültek föl, de vannak új motívumok is s nem egy mesében meglepő leleményre s a költői alakítás igen értékes nyomaira találunk. Vannak azonban oly mesék is, melyekben bizonyos száraz józanság, a mesevilágnak a való világgal való nem a legszerencsésebb keveréke fordul elő, sőt olyan mesékre is akadunk, melyekben a költői igazságszolgáltatás, a népmesék általános jellemvonásától eltérőleg, nagyon fogyatékos. Az ily mesék költői becsét - bár a részletek szépségét nem lehet elvitatni - nem tehetjük nagyra, minthogy azonban a nép lelki világában végbemenő változást érdekesen jellemzik, szintén figyelemre méltók.

Az egész gyűjtemény átnézését, rendezését, dr. Katona Lajos tanár úr, a magyar tud. akadémia tagja, a népmesék legalaposabb ismerője volt szíves elvállalni. A becses támogatásért fogadja ezen a helyen is őszinte hálámat.

Kelt Budapesten, 1907. augusztus havában

Vargha Gyula

BEVEZETÉS

I.

E gyűjteményt a többitől leginkább az különbözteti meg, hogy a benne közölt 88 mese közül 65 egyetlenegy faluból, a hevesmegyei Besenyőtelekről való. Palóc területről ugyan eddig sem voltunk népköltési termékek, kivált mesék híjával;[1] ;[1] de ennyit együtt és pedig a nagyobb részét egy falunak szűkebb etnikai területéről, még egyetlen akár palóc, akár másvidéki gyűjtésünk sem hordott össze. E tekintetben könyvünk bízvást a francia Cosquin Manó lotaringiai meséi[2] i[2] mellé állítható, melyek eddig párjukat ritkították az egész világ meseirodalmában azzal, hogy szintén egy helységből, a Meuse-département Montiers-sur-Saulx nevű járási székhelyéből kerültek elő.

B. Nagy János, e jelen kötetben közölt mesék feljegyzője, e sorok írójának buzdítására és útmutatásai szerint fogott gyűjtéséhez, amelyet a népköltés egyéb termékeire, kivált dalok- és balladákra is kiterjesztett; de ezekből nem sikerült egy maroknyi, részben csekélyebb értékű változatnál többet az átkutatott szűkebb területen felszedegetnie. Annál dúsabb volt aratása a népmese mezején, még pedig nem csupán a mennyiség, hanem a minőség tekintetében is, mert az itt közölt változatok az eddigi gyűjteményekből ismert témákat is újabb érdekes vonásokkal egészítik ki; ezek mellett pedig néhány, eddig még egyáltalán feljegyzésre sem került témával is gyarapítják a magyar mesekincset.

Meséinek előadásában szerencsés középúton jár a közlő a stenographiai vagy éppenséggel phonographiai hűségű pillanatfölvétel és a szabadon stilizáló modor között. Amaz tűnő-múló, laza szerkezetével teljesen a mesemondónak nem csak egyénről-egyénre, de még alkalomról-alkalomra is változó hangulatától és szeszélyétől teszi függővé a feljegyzést; emez meg, sokszor a legjobb szándéktól vezéreltetve is, olyan önkényes változtatásokat tesz a mesének nem csupán az előadásán, hanem a tartalmán is, hogy azt tudományos célokra teljesen hasznavehetetlenné simítja és csiszolja.

A kötet végén lévő hasonlító jegyzetekben főkép a magyar párhuzamokra voltunk tekintettel, s a külföld gazdag mesekincséből csak a könnyebben hozzáférhető s kivált olyan gyűjteményekre utaltuk itt-ott az olvasót, amelyeknek jegyzetei révén az összehasonlítás anyaga könnyen gyarapítható. Teljességről itt úgy sem lehet szó; annak az igazolására pedig, hogy a mesék elemeiket illetőleg az egész föld kerekségén a legrégibb ismert idők óta bámulatos egyezést mutatnak, a párhuzamok rengetegéből vett jellemző szemelvények is elégségesek.

Megjegyezzük még, hogy a könyv imént említett 65 besenyőtelki meséjén kívüli 23 darabban Eger 12, Tisza-Füred 6, Puszta-Hanyi 3 és Mező-Tárkány 1 mesével osztoznak. Amint látható, csupa Besenyőtelekhez elég közel eső palóc terület, ami e meséknek a gyűjtemény zömével egyező előadásán és sajátos színezetén is eléggé meglátszik.

A többire nézve átadjuk a szót a feljegyzőnek.

Katona Lajos

II.

Heves vármegyének a rónaságba eső része és a Mátra alja még mindig a leggazdagabb kincsesláda, melyből a népélet és népköltés kutatói még keveset merítettek. Bátran mondhatni, hogy minden faluból össze lehetne szedni egy ilyen könyvre való gyűjteményt.

Ezen könyv tartalmát nem azzal a szándékkal szedtem össze, hogy minden falu lehetőleg képviselve legyen egy-egy mesével. Tervem inkább az volt, hogy minden egyes helység termését oly pontosan szedjem össze, mint Besenyőtelekét, más szóval: egy körülbelül egységes néplélektani területről akartam kimerítő anyagot összehordani, de ez időm csekély volta miatt teljességgel lehetetlen volt s így csak azt nyújthatom, ami kezem ügyébe akadt.

Falumnak különösen nagy a mesemondó hajlama, úgyannyira, hogy gyűjteményemet korántsem mondhatom teljesnek. Kellő utánjárással legalább még egyszer annyit lehetne összeszedni a régi pásztor famíliákban, egyes szögekben, hol még magam sem jártam.

A mesét népünk is csak szép hazugságnak tartja. Kitetszik ez a véleménye magából az előadásból is, mikor egyik képtelenséget tudatosan halmozza a másikra s rakja egyik ellentétet a másik mellé. Mikor elmondja, pl., hogy »leódtam a derest, kipányváztam a nyerget, megráztam a gyiófát, csak úgy hullott a vadkörte s úgy jóllaktam tökmaggal, hogy négyszögre állt a hasam a szilvától«, aztán mikor »sebeskudorogva hazament, csak leült, de nem szót semmit, azt is lassan mondta« stb. csak dévaj képzeletét s mulatni vágyó közönségét elégíti ki. Ha azonban érzelmesebb történetbe kap a mesemondó, az asszonynépe elpityerdül, a férfia pedig egy sóhajtással vág közbe. Magam is szemtanúja voltam egy érdekes esetnek. A mesében ketten a harmadik életére törnek, mint rendesen. De ez a harmadik legyőz minden akadályt s a mese végén diadalmaskodva, két ellenségének fejét véteti. Egy ködmönös öreg ember csupa szem meg fül volt, úgy hallgatta. Mikor megtudta, hogy az a bizonyos harmadik győzedelmeskedett, s a két ellenség mily pórul járt, legörnyedt a két térdére, s csak annyit mondott: »hej! úgy kell nekik! ördög bújjék a két büdössibe!« Ez az ember a mesehős tettében jogos igazságszolgáltatást látott s naiv lelkével ennek adott kifejezést.

A mesélő mindig központja a társaságnak s valóságos törzsfőnöki jogokat élvez, akár bent a házban, akár az istállóban a tűz körül folyjék a szó. Ő iszik előbb a kulacsból, őt kínálják meg a legjobb dohányból. Ha öregasszony a mesemondó, ő rendelkezik a háznéppel, még ha nincs is a saját otthonában. Ez már hivatalos joga. S a gyűjtő is vigyázzon, nehogy a mesemondónál valamit jobban tudjon, mert úgy jár, mint az egyszeri vadgalamb, amelynek azt mondta a szarka: »ha tudod, hát csináld!« De meg a mese további menetére is káros a kotnyeles közbeszólás, mert akkor a mesélő is ki akarja vágni a rezet, megmutatja, hogy ő mégis csak olyant mond el, amit az illető nem tud. S aztán szerteszéjjel folyó előadásban halmozódnak a képtelenségek, melyek még a mesénél is nagyobb hazugságok. Akinek volt alkalma egy ízig-vérig népfia mesemondó szavait hallani, az tudhatja legjobban, micsoda hímport törölhet le a hagyományról a hozzá nem értő, de érteni mindenáron akaró laikus. Népköltési gyűjtőink azzal vetik el a sulykot legjobban, hogy a népnek is tudtára adják, mit akarnak. Pedig ez öreg hiba, midőn a kedély önkéntelen, mesterkéletlen megnyilatkozásának a megfigyeléséről van szó. Nem olvadnak az ő érzelmeikbe, nem kedveltetik meg személyüket, pedig az annyira szükséges, hogy sikeres gyűjtés másképp nem is lehetséges. Aki pedig ért velük szívük s szájuk íze szerint bánni, annak a hagyomány kincsesládája magától tárul föl, mint az Ezeregyéj meséiben a bűvös szikla.

Néprajzi szempontból nézve e hagyományokat, talán nem lesz érdektelen, ha azt a helyet, azt a népet, ahol s akinek a lelkében élnek, legalább vázlatban bemutatom.

Aki Füzes-Abonyban kocsira ül, s az országúton Poroszlóra akar jutni, az mindjárt a második faluban megismeri Besenyőtelket messze látszó, csillogó veresrezes tornyáról, amire a besenyőiek igen büszkék. A falu a nyílt síkság keblén fekszik, de tőle északra még nincs messze a Mátra és a Bükk nyugattól keletig kéklő, ívben kanyarodó hegysora. A házak magasak, náddal, ritkán cseréppel vagy zsindellyel fedettek, a falak a gyakori meszeléstől vakító fehérek. A szérűk tágasak, jó módra vallók, s takarmánnyal ugyancsak be vannak rakva. A nép általában középtermetű, szikár, csontos, vállas és egészséges. Öltözetük oly nemesen egyszerű, mint az ő puritán lelkük, s el lehet róluk mondani, hogy valóságos paraszt eleganciával öltözködnek. A férfiúnak, különösen a módosabbjának kék posztó kabátján ökölnyi nagyságú ezüstgombok vannak, a kalap szégyenli magát a darutoll, - ha az nincs - a virágbokréta nélkül; a gatya oly ügyesen van ráncba szedve, hogy bármely szobrász megirigyelhetné annak a fehérnépnek a kezét, aki azt kimosta. A csizma, ha nem vágottorrú, vagy ráncosszárú, legalább is nyikorgós. A fehérnép azonban már nagyon kezd a maga gúnyájából kiöltözni. A rókatorkos bundát alig látni, helyét a legújabb divat szerint készült kabát, télen boa, a régi gyöngyös, csipkés fejkötőt a mindenféle cifrasággal feldíszített kalap foglalta el, a piros, sárga csizmácskák helyett ma már magasszárú kamásliban vagy pedig sárga cipőben kopognak végig a templomon. De szerencsére még csak a kisebb részénél van ez így. Mert bár a csutka[3] ki is ment már a divatból, de a gyugi, szállító, nyárika, vizitke, szerviánka, ingváll, lajbi, a kerekre vágott selyemkötő, a bársony hajfonó mind ott van még a ládában.

A piszkos háziasszony ma is a falu csúfja; hozzá se szólnak, még a napszámos se szegődik be hozzá, mert fél enni a tányérjából. A »jó gazdá«-nak mindig négy szép lova jár ki a kapun, de akinek kettő van, az is megbecsüli a magáét; olykor jobban, mint a tulajdon feleségét, mert az éjjelt az istállóban tölti, azt tartva, ha a feleségét ellopják, az majd csak megkerül, de ha a Sárga elvész, elvitte az ördög. Szerszámja, kocsija, istállója mindig rendben van, a háza tájéka pedig tiszta kívül-belül; meglátszik, hogy nem hiába serte-pertél egész nap a háziasszony.

Becsületes, egészséges és okos észjárású nép. A nadrágos embert nem nagyon szereti, s ha nem falujabeli, szóba sem áll vele. A felhő esőjén s a szálló madáron kívül idegent a határába be nem fogad, kiűzi, kibeszéli, kinézi onnan, ha szép szerrel nem lehet, csúnyán… Származására, famíliájára roppant büszke, szinte öntelt. Az nála nem jön számításba, hogy valaki lopott vagy gyilkolt, első kérdése: ki volt az apja? Ha nemes ember volt, akkor jól van, akármit csinált. Érzelmeit nem igen mutogatja, de annak helyén és idején hetyke, sőt kihívó. Életében csak akkor sír, ha a felesége vagy az anyja meghal, némelyik még akkor sem. Kemény földművelő nép: belőlük telnek ki a Nádor huszárezred legjobb katonái is. A dalt nagyon szeretik, olykor egész éjjel nótától hangos a falu, kivált mikor a sorozásról jönnek haza, avagy búcsúznak hazulról. aki pedig a mezőn a gulya vagy a szántásban az eke után ballagó legényt hallgatja, estig elhallgatná a fütyülését. Jószágára nagyobb gondot fordít, mint magára. Magának nem, de jószágának mindig hívat doktort. Nálunk a debrei doktor (parasztorvos) ma is 30 forint konvenciót húz a falutól, a miért hébe-hóba eljön, vagy a gulyát, vagy a disznó nyájat megfüstölni, s ha veszett ebek garázdálkodnak a faluban, »szert« csinálni, melyet pálinkába vesz be az ember, állat egyaránt.

A kántort, papot, jegyzőt nem nagyon sokba veszi, de a kisbírót meg a kerülőt megbecsüli, mert annak az elnézésére a korcsmában, ezére a határban számíthat. De van neki mindennél drágább és becsesebb kincse: a família becsülete, az armális, meg a históriája. El is mondja a faluja történetét, ha kívánják, töviről-hegyére, s annak keretén belül az ő szorosabb családi históriáját is.

Lássuk röviden a falu e történetét. Valószínű, hogy Besenyőtelek már a királyság első évtizedeiben fennállott. Széll Farkas műve[4] és Kandra Kabos monográfiája[5] legalább ezt engedik sejteni. Mind a két történetíró megegyez abban, hogy Besenyőtelek a Tomaj-család egyik fészke és birtoka volt. Az abádi révnél eltemetett Thonuzoba, besenyő vezér vérrokonságban állott Aba Samuval, sőt a rokoni köteléken kívül egy másik mozzanat is szorosan egymás mellé állítja a két vezért: Kandra szerint maga Aba Samu is tulajdonképpen nem a magyarsággal állt szemben, hanem a már némileg a nyugati szellemhez simuló politikai nagyságokkal. Majd kimondja, hogy Aba Samu volt az új hazában a szabadságnak első igazi meggyőződésű vértanúja. De hogy falunk csakugyan besenyő település lehetett, bizonyítja az a körülmény is, hagy a Jász-Nagykun-Szolnok-vármegyei Besenyszög nevű helységgel együtt a Tomaj-Abák birtokához tartozott. (L. Kandra művét.) Ezen vezérek fajából kellett származnia annak a népnek, mely e faluban örökös birtokosként telepedett le s mely magának a falunak olyan kiváltságokat szerzett, hogy arrafelé nagy vidéken nem volt helység egészen 1848-ig, mely önállóságban, kiváltságokban Besenyőteleknek csak a nyomába is tudott volna lépni…

A történetírás itt elhallgat s csak Mátyás király korában találjuk meg a történet búvó patakját. Az igazságos uralkodó alatt már számottevő helység a besenyővérű falu. Ott lakik a Bessenyei- és Ilosvay-család, ezeknek már pallosjoguk is van, s a falut Nagy-Besenyő-nek nevezték. Innen ered a Bessenyei-család predikátuma is. A Nagy-Besenyő elnevezés már bizonyos múltat feltételez, s nem valószínűtlen a feltevés, hogy a falu népének jórésze a tatárjárás alatt elpusztult s egészen Mátyásig tisztán egy pár dúsgazdag nemes birtoklásában maradt. Mátyás aztán, mint a Borsod vármegyei Mező-Kövesddel is tette, - Gömörben is járt, tudjuk, - a hegyek közt sínylődő palócokkal népesítette be. Ezért van aztán hogy az idők folyamán bevándoroltak ivadékai szégyenlik származásukat s mind ősi származású nemesnek vallja magát. Igaz is, hogy nyelvén s antropológiai sajátságain kívül semmiben sem hasonlít a hozzá oly közel lakó palóchoz. Erre csinált is verses mondókát: »Palóc!… ne vakaródzz!« Egyáltalában gúnyolódó kedélye jellemző vonása. A szintén régi múltú, szomszédos, de már kevésbé jómódú és kálvinista Poroszlóra is csinált egyet, büszkélkedve a saját négyes fogataiban: »Poroszló - rossz ló!« Hanem aztán a kicsúfoltak sem maradtak adósak és széltében elterjedt ez a vers:

Besenyő!
El se kerű, be se győ!
Ott lakik a nemesség,
Kiben nincsen emberség.

A csúfondáros kötekedő természetet meg-megcsipkedték azonban egy-egy közmondással is. Ez is egyik: »Akit Besenyőn meg nem vernek, Dormándon meg nem lopnak, az átmehet az egész világon, nem lesz semmi baja.«

Mikor Mátyás király napja leáldozott, az ország megpróbáltatásai, szenvedései e falu kis tükrében is hűségesen visszaverődnek. Beáll a reformáció, visszavonásba kerül a nemzet s a híres Besenyőfalu békéje is megbomlik. A tizenhatodik század derekán már berceli kúriáján találjuk a nagybesenyői Bessenyei családot, majd jön a török s Eger felé vonultában falunkat is több érinti a villám szelénél. Ki elbujdosott, ki tönkrement, ki meg a hadjáratokban pusztult el. Egy-két család, a legjobb módú s a legpolitikusabb maradt meg. S míg az ország szíve csak néha dobbant egyet, ebben a vékony erecskében is alig-alig folydogált a vér. Jött aztán első Lipót. A gazdátlanul maradt, fiágra épített kúriákba lehozta a tótokat, nemesi oklevelet adott nekik, s kövér fekete földet. Meg is hálálták neki: a Rákóczi hadjáratokban falunk legnagyobb része labanc volt, sőt az armálisok jórészét a labanc szolgálatokért adták ki. De az egész garmada nem volt konkoly. Akadt köztük tiszta búza is, tiszta szívű hazafi is, de a régi lakosból.

Itt aztán megszakad a fonál. Sötét szemfedő borul a falu történetére, mely csak akkor lebben fel, mikor az egész országon végig fut ismét a kuruc korszak újra feltámadott s elhatalmasodott tüze: 1848-ban, mikorra már eggyé olvadt az idegen elem az őslakóval, s egyforma magyar és hazafi volt mindenki, a gazdától a kondásig…

Most békés, vidám nép lakja a falut, amely szereti múltját, ápolja hagyományait, s a »nobilis compossessoratus«-nak műveltségét bizonyítja az az öt-tanítós felekezeti iskola, mely a templom előtt áll.

A mesékre vonatkozólag még az a megjegyezni valóm van, hogy a t. olvasó úgy kapja, amint én hallottam őket. Nem stilizáltam rajtuk semmit. Legnagyobb részét mindjárt a hallomás után, ott a helyszínén papírra vetettem, másrészét pedig emlékezetből írtam le.

Berze Nagy János

[1] Nem számítva Merényi László Sajóvölgyi népmesék c. két kötetét (Pest, 1862. Heckenast Gusztáv kiadása), melyeknek a címén kívül semmi egyéb palóc jellegük nincsen s már az Arany Jánostól is eléggé megrótt közlési módjuk is kizárja őket a néprajzi célokra értékesíthető anyag köréből, - csupán a következőket említjük: Palóc népköltemények. Összegyűjté és kiadta Pap Gyula. Sárospatak 1865 (6 mesével). Palóc mesék a fonóból. Meséli Istvánffy Gyula. Liptó-Szt.-Miklós 1890 (10 mesével). Pintér Sándor A népmesékről. XIII eredeti népmesével c. s jóbarátok számára 50 példányban Losoncon 1891-ben nyomtatott könyvéről l. az Ethnographia XIV. 197-203. l.

[2] Emmanuel Cosquin, Contes populaires de Lorraine. Paris, F. Vieweg 1886. 2 köt. igen becses összehasonlító jegyzetekkel, melyekre e könyv jegyzeteiben is ismételten hivatkozunk.

[3] Hajviselet. A fej két oldalfalán lévő hajból a fül melletti s a tarkón nőtt fürtökből hármas eresztékű ágat fontak, a két elsőt a fülön keresztül vezették s a két hátsóból tekert vékony hegyes kontyba fonták, melyre tenyérnyi széles pántlika-bokrot kötöttek.

[4] A nagybessenyői Bessenyey-család története. Dobrowszky és Franke, Budapest.

[5] Aba Samu, Eger.

1.
Este, Éjfél meg Hajnal

Hun vót, hun nem vót, vót a világonn egy szegén pár ember. Élhettek vóna, mindenik vót, csak gyerekik nem.

Az asszony, akit csak elő-utó tanát, mindenkinek panaszolta a baját, hogy minő elesett szerencsétlen ő! hogy ő neki gyereket nem ad az Isten! Ahogy így panaszolkogyik, egy öreg asszony azt a tanácsot atta neki, hogy mikor a szemetet viszi ki a házbú, nézze meg, a hán babszemet taná benne, nyellye le, oszt annyi gyereki lessz.

Meg is fogatta a szót az asszony.

Eccer viszi ki a szemetet, mint másnap reggel, az utóssó kosárba tanát három babszemet. Le is nyelte mingyá.

Igaza lett az öreg asszonnak, mer az asszony vastagodott, oszt az idejire lett is neki három gyereki.

Az egyik este született, azt elnevezték Esté-nek, a másik éfékor lett meg, annak Éfé nevet attak, a harmagyik hajnalba, annak meg Hajnal lett a nevi.

A család, hogy ím messzaporodott, mingyá mássánt fordút minden. A keresetyikbű éppen, hogy meg bírtak ényi. Az apjok nem is várt má egyebre, csak felnyőnének má, oszt kereshetnének magoknak.

De nem kellett rá soká várnyi.

Nevekettek a gyerekek, eccer meg is nyőttek. Az apjok is jó erősnek tanáta őköt. Aszongya nekik: »No! gyerekejim! hát mán nagyok vattok, met tuggyátok keresnyi a magatokét, ereggyetek el szógányi!«

A legények felkészűtek mind, az annyok csinát nekik valamit, azt betették a tarisznyába, oszt avval elszánták magokot az útra.

Mentek, mendegéltek hetedhét ország ellen, ha elfárattak, egymást bíztatták, süvűtöttek, danoltak. Nem vót semmi bajok se.

Eccer beértek egy királyi udvarba. Elmonták, hogy ki kik? Hova valósik? Mé gyöttek? Hogy hát szógálatot gyöttek vóna keresnyi!

A kirá kapott rajtok. Vót neki egy kúttya, akit més senki se bírt kitisztítanyi. Aszonta nekik: »No! ha kitisztíttyátok a kutamot, nektek adom a három lyányomot!«

Felválalták. Harmannapra tiszta is lett a kút, olyan kegyes tiszta víz forrott bele, hogy nem győztek belűlle eleget innya.

De a legények is követelték ám a bért: a három lyánt. Arra aszonta a kirá: »Jó van! én állom a szavamot! de a három lyánt három sárkány őrzi, elsőbbet attú szabadíjjátok meg!«

Törte ez az ódalát a három testvérnek. De má úgy gondolták, hogy akárhogy lessz, má csak mégis meg kell szabadítanyi azokot a lyányokot, akarkiné vannak!

Elindútak. Sokáig való járás után beértek egy erdőbe. »No! hát itt methálun!« De hogy mán éhenn vótak, Estére rábízták a főzést, ők meg elmentek keresnyi a lyukat, ahun a főd alá lehet lejárnyi.

Még azok odajártak, Este ahogy főzött, egy fárú leszót neki egy kis ember, hogy »eszek én abbú!«

De Este: »eszel ám a majmemmondom mibű!«

»Én-e?«

»Te ám!«

»No! maj mellássuk!« monta a kis ember.

Avval legyött a fárú, Estét csak hanyattlökte, a bográcsot levette a tűzrű, oszt fordította egenyest az Este hasára. Onnat ette fel mind a vocsorát.

Fájt a hasa Estének. Honne! hogy összeégette az a forró étel! De a testvérjeinek nem szót vóna semmit!

Másnap ő ment el a lyukat keresnyi Hajnallal, Éfé maratt otthon főznyi. De ő is új járt, mint a báttya: Este, a kis ember a hasárú ette meg a vocsorát.

Hazagyövet Hajnal mán haragudott nagyonn, hogy se tennap, se máma nincs étel, ő má majd elesik, olyan éhenn van! mé nincs étel? De Éfé se szót semmit, csak nyögött, mint pokolba a juh. Őt nem az éhas bántotta, ha az, hogy a kis ember leforrózta.

Kíváncsi vót mán Hajnal, hogy mi lelte ezeket? mé nem főztek ezek? harmannapra ő rá kerűt a sor, ő maratt otthonn.

Estefele javába főzi a vocsorát, kavargattya a bográcsot, leszól hozzá a fárú a kis ember:

»Eszek én abbú!«

»Eszel te a fenébű!« mongya neki Hajnal.

»Én-e?«

»Hát bi’ te!«

»No! maj mellássuk!«

Avval leszát a kis ember a fárú, mennyi akart egenyesenn Hajnalnak. De Hajnal se vót nádbú, hogy ára lehetett vóna hajlítanyi, a mére akarták!

Meffogta a kis embert, oszt a szakállánál fogva beékelte egy fába.

Avval visszament a bográcsho, kavargatta az ételt, hogy men ne kozmásoggyék.

Nemsoká gyött Este is meg Éfé is.

Csak nagyot néztek, mikor látták, hogy Hajnalnak semmi baja, fő az étel. Hajnal se szót nekik semmit aggyig, még nem ettek.

Akkor mongya nekik: »gyertek csak, mutatok valamit!« Azok sose tutták, hogy mit mutat en nekik, mikor meppillantyák a nagyszakállú kis embert, ahogy szakállánál fogva be van ékelve egy fába.

Rimánkodásra fogta a dógot a kis ember, hogy »eresszék má el, ha Istent ösmernek! ne kínozzák tovább!«

Hajnal aszonta neki, hogy feleresztyi, ha azt a lyukat megmutattya, amelyikenn a főd alá le lehet jutnyi. A kis ember megígírte.

Akkor Hajnal csak a két markával tolta szét a fahasidékot, hogy a kis ember szakálla kigyöhetett belűlle.

Mentek osztann minnyájan, a kis ember vezette őköt a lyuk fele.

Mikor odaértek, a kis ember eltűnt.

Azon tanakottak most má, hogy hogy mennyenek ők most le? Hajnal elválalta, hogy maj lemegy ő. Csavartak gúzst, hosszút, azonn eresztették le Hajnalt. De ő még elébb, hogy lement vóna, memmonta, hogy hét esztendeig várják, ha hét esztendő múva se gyönne, haggyák ott. Ha meg szóll, akkor eresszék le a gúzskötelet, ő a három lyánt kűgyi fel elebb, azután a legvéginn gyön majd ő.

A testvérek aszonták, hogy »jó van!«

Lement Hajnal a főd alá.

Valahogy leért, tanát egy gyönyörű szép palotát. Bemegyen, ott láttya a letöregebb királyánt.

Aszongya neki a lyány:

»Mit keresel te itt, ahun még a madár se jár? Nem fész, hogy megölnek? Az én uram kilencfejű sárkány!«

Aszongya Hajnal: »Hát mitű fénék? Én téged gyöttem megszabadítanyi!«

»Engem? No! isz akkor maj kitanálok valamit, hogy bajod ne legyék! Ne ez a gyűrő e! ha ezt az újjadonn mefforgatod, hát hécceres erőd lessz!«

Hajnal felhúzta a gyűrőt, oszt leült.

Valami dibergett messzirű. Kérdezte Hajnal: »mi a? tán az ég zeng?«

»Dehogy a! az uram gyön haza, a kilencfejű sárkány, annak a lépési tesz úgy!«

Ahogy ezt kimonta a lyány, nagyot zuhant kível valami. A sárkán hajította haza száz mérfődrű a buzogányát.

Nemsoká kellett várakoznyi, a sárkány maga is otthon vót.

Szítta az órát nagyonn, mintha szagolt vóna valamit. »Ki van itt? asszony! idegeny bűzt érzek!«

»Ki vóna! hát a sógorod!«

»A sógorom?… jó van no! hozzá hamar kőkenyeret, fakést, oszt főzzé ólomhaluskát!«

A királyány rögtönn gyútóst vágott, oszt tüzet rakott. Amazok meg aggyig ettek, ami előttök vót: kőkenyeret.

Mikor a haluska készen lett, körű Bangyi a boglyánn! bekapták egy-kettőre.

Hajnal is allyig türűte meg a száját, a sárkány birkoznyi hítta.

Hajnal nem állott ellent. Ment.

Csapdosták ők egymást, kit hónallyig, kit térgyig, míg osztann Hajnal mehharagudott, a gyűrőt se kellett meffordítanyi, úgy levágta a sárkánt, hogy nyakig beleszorút a fődbe. Akkor kihúzta a kargyát, levágta mind a kilenc fejit.

A királyány nagy kiveresedve ment hozzá, adott neki egy pácát, hogy ha avval az asztalt megütyi, az egész palota egy ezüstalmáé vátozik.

Úgy is vót.

Hajnal a pácával ráütött az asztalra, a palota ezüstalmáé vátozott. Fogta is mingyá, tette a zsebibe.

Avval ment továdabb, a másogyik palotába. Ott meg mellátta a közepső királyánt.

»Aggyon Isten jó napot!«

»Aggyon Isten! mit keresel te itt, hé! ahun még a madár se jár? nem fész, hogy meghalsz? az én uram tizenkétfejű sárkány!«

»Hát má hogy fénék!« monta Hajnal. »Isz’ azé gyöttem, hot tégedet messzabadíjjalak tűlle!«

»No! isz’ akkor jó van! Ne e egy gyűrő! ha ezt mefforgatod az újjadonn, héccerte erősebb leszel!«

Hajnal felhúzta azt is az újjára.

Nemsokára hallaccott a sárkány lépési, csakúgy rengett a főd tűlle. Mikor száz mérfődre vót, meg hazahajította a buzogányát az is. De Hajnal nem fét, tutta má ő, mit tart a gyűrő?

Eccer a sárkány otthonn van.

»Hallod-e, asszony! ki van itt? mer én idegenybűzt érzek!«

»Ki van itt? hát ki más, mint a sógorod!«

»A sógor! jó van no! hozzá hamar kőkenyeret, fakést, főzzé ólomhaluskát!«

Ettek, a haluskát is elfogyasztották. Azutánn birkoztak. Hanem Hajnalnak csak annyi vót a tizenkétfejű sárkánt legyőznyi, mint a semmit. Úgy elbánt vele, mint az annya szokott a csirkével. Leszette az mind a tizenkét fejit.

A királyány akkor odaszaladt hozzá, adott neki egy pácát, a kivel ha az asztalt megütyi, az egész palota egy aranyalmáé vátozik.

Hajnal megütte vele az asztalt, a palotábú abba a szentbe aranyalma lett. Tarisznyába is tette mingyá.

Hanem most gyött má a szorúvilág! A harmagyik palotába is bement Hajnal, ott meg a letkisebb királyánt tanálta. Az is elmonta neki, hogy végire jár a tizennyócfejű sárkány, aki ő neki az ura!

De Hajnal megmonta neki is, hogy épenn attú akarja megmentenyi. Akkor az a királyány is gyűrőt adott neki, aki olyan erejű vót, hogyha mefforgatta valaki az újjánn, héccerte erősebbé tette.

Azalatt má gyött a sárkány, a buzogánya az elébb esett le. Felvágott olyan fődet, mint egy házhely.

Mikor hazaért, mérges lehetett valamié, de nagyon csúnyáú szót az asszonyra:

»He! asszony! ki van a házná? idegenybűzt érzek!«

»Hát a sógorod!«

»Minő sógorom!? - no! hozzá kőkenyeret, fakést, főzzé ólomhaluskát!«

Hozott is a lyány olyan kőkenyeret, mint egy kerek boglya, meg olyan fakést, mint egy nasz szá deszka.

Nemsoká gyött a párolgó ólomhaluska is. Úgy-úgy benyakaltak belűlle, hogy négyszögre át tűlle a hasok.

Mikor evvel megvótak, a sárkány birkoznyi hítta Hajnalt, hogy így az étel után ejtődzönek is egy kicsit.

Birkoztak ők, de eleintenn sehosse ment egyikeknek se. Hun Hajnal vót térgyig a fődbe, hun a sárkány, hun Hajnal nyakig, hun a sárkány.

Má látta Hajnal, hogy így csak jádzonak, nekiveselkedett, oszt csakúgy szette le a sárkán fejit. Má tizenhetet levágott belűlle, épenn csak egy maratt. De azt má nem bírta levágnyi.

A sárkány egy nagyot ordított, a feleségitű egy puhár vizet kért. Hozta is az asszony, de úgy nyútotta, hogy Hajnal kapta el, oszt ő is itta meg. Akkor Hajnal is meffordította a gyűrőt az újjánn, eccerre olyan erős lett, hogy a sárkánnak még azt az egy fejit is levágta.

A pácával, amit a kirákisasszony adott neki, megütte az asztalt, az egész palota gyémántalmáé vátozott. Azt is odatette a többi közé.

No! mos má a lyányok! azokot kell megkeresnyi!

Nem kelletett neki soká szaladoznyi, má mind egy csapatba várta.

Ment velek egenyest a lyukho.

Ott felszót, a báttyaji még ott vótak, le is eresztették a kötelet mingyá.

Először felhúzták a letöregebbet, azutánn a közepsőt, de má mikor ezt felhúzták, összevesztek odafel, mind a kettő a szebbet akarta magának.

Hát még mikor a letkisebbet felhúzták, akkor vót csak még feleselés!

Legyött a kötel negyeccer is, de akkor Hajnal egyet gondolt, hogy »no! most kitróbálom a bátyájajimot!« nem kötte a derekára a kötelet, ha egy nagy követ akasztott bele.

Húzta is Este meg Éfé jó darabonn, de má mikor félyig felhúzták, visszaeresztették.

A kő otle nagyot zuhant, még Hajnalt is majd agyonütte.

Hajnal egyet csóvát a fejinn, de nem szót semmit, csak gondolta magába, hogy az emberek - gazemberek. Jó, hogy nem ő ment fel, mer elvesztették vóna!

Mos má micsinállyék? hova fordullyék? ment, mendegét, tanát egy kis házat. Abba lakott egy vak ember meg a feleségi, az is vak vót. A szemiket egy huszonnégyfejű sárkány vette ki, ha még a juhokot áthajtották a határonn.

Hajnal bement a házba. A két vak éppen ett. Éhenn vót ő is, azok elő mind elszette a húst, oszt megette.

A vak ember kérdezi a feleségit, hogy »hát te eszed-e meg ezt a húst mind? mer én mán nem tanálok a tányérba semmit!« Az asszony aszonta, hogy biz ő nem ette meg!

Akkor az ember aszongya:

»Jó vagy rossz lélek vagy-e? mondd meg, jelentsd ki magad, aki itt vagy!«

»Jó lélek!« monta Hajnal. De elmonta a sorát végig-hosszig, ki ő? mé jár ere? meg a többit. Erre oszt azok is elmonták a bajokot.

Valahogy mégis összebarátkoztak.

Hajnal is micsinállyék? nem kúnhátaskodhatott,[1] beát hozzájok juhásznak. De mehhatták neki, hogy át ne hajcson a határonn, mer a huszonnégyfejű sárkány megölyi.

Hajnal meg is fogatta, de mikor arra kerűt a sor, áthajtotta biz ő a nyájat. Össze is akasztott a sárkánval.

Mi vót an neki? huszonhárom fejit úgy vagdalta le, mintha vajbú lett vóna. Má épp a huszonnegyegyiket akarta levágnyi, mikor a sárkány elkezdett rimánkonnyi.

»Jaj! ne vedd el ezt a fejemet! hadd meg! visszaadom a vakok szemit!«

»Hát hun van?«

»Egy fa tetejibe, egy cserepbe!«

»Hát hozd le, kutya!« kiátott rá Hajnal.

Ment a sárkány, hozta is a szemeket eszi nékű.

Mikor azokot Hajnal zsebre tette, egy kanyarítással levágta a sárkánnak azt az egy fejit is, aki még vót.

Azutánn meffordította a nyájat, ment hazafele az öregekhe.

»Aggyon Isten jó napot!«

»Aggyon Isten! mi újság?«

»Hazahoztam a szemeteket, a sárkánt meg megöltem!«

Megörűt a két öreg. Hajnal mingyá be is tette mindegyiknek a maga szemit, de mikor az asszonyét akarta betennyi, a macska egyikkel elszaladt, úgy kelletett utánna szalannyi, de má akkorra megette.

Hajnal is oszt úgy tanáta ki, hogy kitolta a macska egyik szemit, azt tette be az asszonnak. Am meg oszt szegény! macskatermészetű lett, egész éccaka mindég csak egerészett. De hálábú mégis attak neki örökös emlékű egy gyémántruhát.

Igen ám! de Hajnalnak is eszibe jutott valami. Nagyon elszomorodott. Eszibe jutott, hogy most az ő testvérjei ki tuggya? mit csinának, tán má lagziznak is, eltökéllette, hogy ő nem marad itt. Fel is mondott a szógálattal, oszt ment, ment világnak.

Úttyába tanát egy griffmadárfészket, abba vótak a griffmadár fiai. Épenn nagy jégesső kerekedett, messajnáta a kis madarakot, rájok terítette a köpönyegit.

Mikor az ítíletnek végi lett, gyött haza a griffmadár, látta, hogy a fiai mind életbe van. Kérdezte őköt, hogy ki mentette meg? azok elmonták, hogy egy embör terítette rájok a köpönyegit, ott ül a fa alatt.

A griffmadár mingyá leszát Hajnalho.

»Te vagy-e az, aki a fiaimot megmentette a jégtű?«

»Én.«

»Hát mivel háláljam én meg azt neked? mer tudod-e, hogy eggyig minden esztendőbe elverte őköt a jég, sose bírtam őköt felnevelnyi!«

»Hát nem kívánok egyebet, csak azt, hogy vigyé fel innet a szabad lebegőre!«

»Jó van, ha csak ez a kívánságod!«

Akkor aszonta a griffmadár Hajnalnak:

»Itt van egy sült ökör, meg egy hordó bor. Tedd a hátamra. Ha hátrafordítom a fejem, aggyá egy darab húst meg egy jó korty bort!«

Hajnal a hátára tette a sült ökröt is meg a hordó bort is, felült a hátára maga is, oszt mentek, mentek felfele.

Má majd otfel vótak, mikor az ökörhús is meg a bor is elfogyott. Mit aggyék má? mer a griffmadár tátogatta a száját az eleségé. Fogta magát, levágta az egyik lábikráját, azt vette a szájába.

Mire a madár lenyelte, má otfel is vótak. Akkor Hajnal leszállt a hátárú, mekköszönté a jó’karattyát, oszt mennyi akart haza.

De a griff megállította.

Azt kérdezte: »Mi vót a, te, akit te letutóllyára attá nekem?«

»Hát a lábam szára!«

»Ennye! ha tuttam vóna, hogy ilyen jó az emberhús, megettelek vóna! De má nem bántolak, ereggy Isten hírivel!«

Hajnal nemsoká hazaért. Otthon - má mint a kiráná - át a lagzi.

Felőtözött kódúsnak, rongyos ruhába, oszt bement a konyhába.

Nem ösmerte meg senki, hogyím kódúsruhába vót, meg móta nem látták mán őt?!

Eccer ahogy odbe mulatoznak, elkezgyi ő is: »Uraim! szabad-e nekem egy szót szónyi!?«

Azok megengették… »Mit tunna egy rongyos kódús szónyi!«

Ő oszt aszonta: »Mit érdemel az a testvér, aki a testvérit elvesztyi?«

Rászól az Este, hogy »azt érdemlyi, hogy lófarkára kössék, úgy hurcollyák végig a várasonn!«

»Hát az mit érdemel, aki a királyányokot megmentyi?«

Arra meg aszonta Éfé: »Hát az egyik királyánt!«

Akkor Hajnal kért egy pohár bort, felit kiitta, beletette az egyik gyűrőt, oszt odakűtte a letidősebb királyánnak. Ám mihent mellátta a gyürőt, ríva fakadt.

Másik pohár bort kért, abba is beletette a gyűrőt, odakűtte azt meg a közepsőnek. Az is ríva fakatt.

Harmagyik pohárral is kért, abba meg elkűtte a gyűrőt a letfiatalabbnak.

Az nem fakatt ríva, ha felát, oszt aszonta:

»Te mentetté meg bennünköt, gyere, csókolly meg!«

Csak nagyot nézett mindenki.

Ekkor Hajnal levette a kódisruhát, alatta vót a gyémántruha, akit a vak ember adott neki, megösmerték, oszt nagyon megörűtek.

De Este meg Éfé szepegett, hogy mi lessz most velek? De Hajnal nem bántotta őköt, mebbocsátott nekik.

Másnap kezte a letkisebb királyánnyal a lagziját, hét napig tartott a mulaccság, a boldogságok meg, ha mém men nem haltak, tán még a mai szent napig is tart.

Besenyőtelek, Heves vármegye.
Szalay János parasztembertől.
Följegyzés ideje: 1903. nov.

[1] Kúnhátas = lusta, dologtalan.

2.
A feneketlen kút

Hun vót, hun nem vót, vót a világonn egy kirá, annak meg három fia.

Vót ennek a kirának a kertyibe egy gyönyörű szép körtefa, olyan körtéket termett, hogy má olyan a világonn sé vót több.

Eccer a kirá eszreveszi, hogy minden éccaka valaki jó-jó meddézsmállya a körtét, az ágakot meg cudarú össze-visszatördösi. Aszongya a letöregebb fiának: »ereggy ki, fiam, a fa alá hányi, oszt nézd meg, ki vihetyi el az én körtémet?«

Este kimegyen a letöregebb fiú, de allyig hogy ott vót egy kicsit, elalutt, másnap az apjának nem tudott semmivel se beszámolnyi. Haragudott az, hogy ezekre mán semmit se lehet bíznyi, ott vagyok velek, ahun a part szakad. »Ereggy ki te, középső fijam! te mán maj csak okosabb leszel, a bátyádná. De el ne aluggy, a teremfáját az apádnak, mer agyonütlek, tudod-e?« A középső tartotta magát, hogy: »ne féllyék, écsapám! én má maj megőrzöm!«

Az is kiment a kerbe még estefele, de valahogy besetétedett, azt is elnyomta az álom. Reggelyig úgy alutt, mint a tej.

Megy az apjáho, az kérdezi, de ez se tudott okosabbat mondanyi a báttyáná. A kirá mos má oszt haragudott igazánn. »No! még ilyen gyerekeket! Má embernyi emberek, oszt nem várhacc tűllök annyit, hogy egy éccaka egy fára felvigyázzanak! Ördög bújjék a bőribe, ha má ember az ember, akkor legyék ember, ne álomszúszék! No! még az is huncut, aki az ilyen gyerekekre ránéz! - Hallod-e te, letkisebb fijam! ereggy ki te a kerbe, ha mán a bátyájaid olyan gyámoltalanok vótak, őrözd meg te azt a fát! de el ne aluggy ám!« A letkisebb nem szót semminőt se. Este kiment szó nékű, a fa alá leterítette a bundáját, a puskáját meg a fáho támasztotta, úgy virasztott. Kerűgette az álom őtet is, de azé nem alutt el.

Eccer ahogy ott viraszt, hall valami morcogást, ára néz, hát láttya, hogy egy nagy bika behajlyik a kerítésenn, oszt csak veri le a körtét a szarvával. Ő se vót rest, felkapta a puskát, oda a bikának vele. Belelőtt. Megijett a bika, iszontatóan ordított, oszt szalatt, szalatt, ki tuggya: mére? A kiskiráfi hijjába nézett utánna a kerítésenn, má nem láthatta meg, mére megy, csak a dömmögésit hallotta.

Megy be reggel a letkisebb, má az apja várta. »No! mi ujság?« Hát elmonta, hogy mit látott. Egy nagy bika hajlott be a kerítésenn, az verte le a körtét, ő mellőtte a bikát, de meffognyi nem bírta, mer elszalatt. - Örűt az apja csudálatosann, hogy letkisebb léttyire ő a letfájínabb ember. Akkor oszt aszongya a kirá a letkisebb fijának: »no! kedves fiam! ha te nekem met tudod mondanyi, hogy az a bika hun lakik, hát ember leszel előttem! Ereggy, keresd fel, oszt hozzá rúlla hírt!«

A gyerek várt még egy napot, azalatt a báttyaji is elígírkeztek, hogy elmennek vele, másnap felkészűltek, oszt mentek a bikát keresnyi.

Mentek, mentek, mendegéltek hetedhét ország ellen, eccer tanátak egy nagy kutat. Szomjann vótak, épp innya akartak. De a letkisebb ahogy körűnézett, mellátta, hogy a kút körű vérnyomok vannak. Egyet gondolt. Aszonta: »hallyátok-e, ne mennyünk mink tovább! láttyátok-e, itt a vér, akit a bika elcseppentett, meg itt van a lába helyi is, ahova lépett! Eresszetek le engem ide, de ha a kötelet merrántom, húzzatok fel!«

Elészették oszt a tarisznyábú a köteleket, összekötözték, a letkisebb az egyik végit a derekára hurkolta, oszt ment a kútba, a báttyaji meg eresztették.

Ment ő lefele, ment sokáig, de a fenekire csak nem tudott akannyi. Eccer nagysokára - de má olyan setét vót odabe, mint éfékor - látott egy kis világosságot, ott fődet ért a lába, a kötelet leótta a derekárú, oszt szétnézett.

Letelőbb is látott egy libalábonn forgó várat. Nem tutta, hogy mi lehet abba, kíváncsi vót, hogy ő mennézi. Aszongya: »hollod-e te, libalábonn forgó vár, á meg, ha mondom!« A vár megát, ő meg bement.

Ahogy belép mellát egy szép kirákisasszont. »Aggyon Isten jó napot!« »Aggyon Isten! hun jársz itt, te, te boldogtalan! nem tudod, hogy itt a hatfejű sárkány lakik. Szétszed, ha hazajön!« A kiráfi csak aszonta, hogy »maj lessz valahogy, csak aggyá ennem valamit, mer éhenn vagyok.«

A kirákisasszony adott neki egy nagy tál ételt.

De allyighogy elfogyasztotta az utóssó falattyát a kiráfi, gyött a hatfejű sárkán. Má a kapubú dörmögte, hogy: »ki van itt? mert én idegenbűzt érzek!« De má mire bement, maga is mellátta, hogy a kiráfi van odabe. Ennyi kért a feleségitű, mer a kirákisasszony a feleségi vót, - oszt birokra hítta a kiráfit. A kiráfiba nem szalatt bele a madzag, aszongya neki: »gyere no! ide vele, ha van benne!« A sárkány - ahogy a kiráfi meffogta - annyit se tudott szónyi, hogy: ammen, felfordította a szemit, oszt meddöglött. A kirákisasszony rémtelen elcsudákozott a kiráfi erejinn. Megkérdezte oszt: kiféli? mérűvaló? mé jár itt? miegymás, a kiráfi elmonta oszt sorba az egész úttyát.

Akkor onnat elgyött, ment tovább. Látott egy kacsalábonn forgó várat. Aszongya annak is: »hallod-e, te kacsalábonn forgó vár, á meg, ha mondom!« Az szó nékű megállott.

Bement, holott meg mész szebb kirákisasszont tanát. Köszönt annak is. »Aggyon Isten jó napot!« »Aggyon Isten! hát te hun jársz ere, ahun a madár se jár?« A kiráfi monta, hogy a libalábonn forgó várbú gyön, a hatfejű sárkánt megölte. Arra aszongya a kirákisasszon: »isz’ akkor te az én testvéremet szabadítottad meg, mer én annak a kirákisasszonnak a testvérji vagyok. De engem má nem tudom, hogy szabadítasz me! mer az én uram a kilencfejű sárkány, oszt nagy ereje van! De ugye, éhenn vagy? no! mingyá hozok egy kis harapnyivalót!«

A kiráfi jólakott, mint a duda.

Nemsokára má gyött a sárkány is. Olyanokat dobbantott a lábával, hogy a vár fundamentoma is rezgett tűlle. Belép a kapunn, fintorgatta az orrát, oszt duruzsolta magába, hogy »idegeny ember lessz itt, annak a szagát érzem!« Bemenet oszt meg is láttya, hogy a kiráfi ül a nagy karszékbe. Ennyi kért a feleségitű, oszt birkoznyi hítta a vendéget. De a kiráfi csak egy kicsit erőtette meg magát, a sárkányba többet nem vót szusz, csak elhajította magát, mint a béka.

A kiráfi ezutánn ment a harmagyik várho, a pulykalábonn forgó várho. Aszongya neki: »hallod-e te, pulykalábonn forgó vár! á meg, ha mondom!« A vár megát. A kiráfi beséfindát, itt meg mén héccerte szebb kirákisasszont látott, mint a másik két várba. »Aggyon Isten jó napot!« »Aggyon Isten! mi járatba vagy te ere? nem tudod, hogy a tizenkétfejű sárkán várába vagy? jobb lessz, ha még időnap előtt elmégy, mer mebbánod!« Aszongya a kiráfi: »sose bánom én! má két sárkánt megöltem, két lyánt messzabadítottam, hátha itt se lessz semmi bajom!« »No! hát csak vigyázz magadra«, - monta a lyány, oszt hozott be a kiráfinak valami ennyivalót.

A sárkány má messzirű mettutta, hogy valaki jár a házába, aki nem odavaló, sihetett oszt haza. Má a kapu előtt úgy ordított, mint egy oroszlyány, mikor bement meg maj felfalta a feleségit mérgibe, hogy mé ereszt ő be oda idegenyt! Azután harapott valamit, bevett vagy hét mázsa szurkot, azutánn aszongya a kiráfinak: »nó hát, ha olyan legén vagy, hogy ide be merté gyönnyi, hát gyere, lássuk meg, ki az erősebb?« A kiráfi látta, hogy evvel nem lehet ám olyan könnyen elbánnyi, megigazította a fejibe a kalapját, oszt összeölelkeztek. A tizenkétfejű sárkány mingyá térgyig vágta a kiráfit a fődbe, de az is kiugrott, a sárkánt gatyakötésig vágta be, akkor oszt neki ment, úgy meffojtotta, mint egy kutyát.

Akkor oszt bement a letfiatalabb kirákisasszonho, mer a három kisasszon, mind egy testvér vót, annak vót egy ezüstládája, abba tartotta a hómiját, a kiráfi magáho vette. Akkor aszongya a három lyánnak: »no! mos má gyerünk fel, mer má tik is szabadok vattok!« De a lyányok aszonták arra neki, hogy: »elébb keresd meg az apósunkot, a sárkányok apját, azt öld meg, mer aggyig mink innet el nem mehetünk! Amott lakik egy nagy házba, most elé lessz biztosan, mer máskor bika képibe szokott járkányi. Ha bemégy, őt az ágyba tanálod alva, a fejiné is, a lábáná is van egy-egy üveg pályinka, a fejitű való a jobb, cserédd ki vigyázva, mer, ha a lábátú valóbú iszol, akkor megöl, az elveszi minden erőd, így meg te ölöd meg őt! De vígyázz, tudod-e?«

A kiráfi nagyonn megörűt, hogy ez az a bika, aki az ő körtéjiket bántotta, ment egenyest be a szobába. A sárkányok apja ott fekütt egy ágyonn, hortyogott javába. Lassan a kiráfi kicseréte a fejitű meg a lábátú való üvegeket, oszt elkezdett köhögnyi, hogy a vén sárkány felérezzék. A hortyogó sárkány meg is hallotta a köhögést, felült, hát ott látta maga előtt a kiráfit, aki őtet mellőtte. »No! elvesztelek most!« - gondolta magába. Kiveszi a lábátú való üveget, mekkínállya vele a kiráfit, hogy igyék. A kiráfi tutta, hogy az üveg melyik másik? bátrann felhajtotta. Mingyá A kiráfinak oszt a vén sárkánt megölnyi má csak annyi vót, mint a semmi. Úgy szétdiribolta, mint a tüzelőfát.

Nagyot lélegzett most a kiráfi, no! csakhogy ezt is elvégezte má eccer végre valahára!

Ment a kirákisasszonyokho, vezette őköt egenyest a kút lyukáho, akinn ő leereszkedett. Útközbe a letfiatalabb kisasszony azt a tanácsot atta neki, hogy ha valamiképenn fel nem tunna ő velek jutnyi a kiráfi, hát gyön majd elejbe két kecske, egy fekete meg egy fejír. A feketére ne üllyék, mert az a sárkány feleségi, ha üllyék a fejírre!

Mikor a lyukho értek, a kiráfi a letöregebb lyán derekára kötte a kötelet, megrántotta, felűrű meg húzták a lyánt felfele, azutánn a másogyikot, meg a harmagyikot, utóllyára ő maratt, de ő tutta, hogy minő farígy testvérjei van, egy követ kötött a kötelre. Azok otfel húzták a követ, mikor jó fent vót, visszaeresztették. Hát a szegény kiráfi ha ő ment vóna a kötelenn, bizonyosann methalt vóna.

Ahogy onnat elfordút, mellátott két kecskét, egy feketét, meg egy fejíret, ott ugráncoztak előtte, hogy üllyék fel a hátokra! Különösenn a fekete! Mingyá eszibe jutott neki, amit a letkisebb kirákisasszony mondott, hogy: ne üllyék a feketére! Nem is ült, rávette magát a fejérre, am meg vitte, vitte egy nagy hegy tetejire. Ott vót három ló, azok közű egyre felült, az felvitte a fődre.

A kiráfi egenyesenn ment haza. Otthonn má lagziztak javába. Ő, hogy meg ne ösmerjék, kódisruhába őtözött, oszt bement a lesekedők közé.

Látta, hogy a letkisebb kirákisasszony egy cseppet se mulat, mintha beteg vóna. Odemegy hozzá a kirá, kérdezi, hogy mi lelte? mi baja? de a kirákisasszony aszonta, hogy ő nem megy a két kiráfi közű egyikhe se, csak ahho, aki az ő ruháját, cipéjit, meg gyűrőjit elhozza a másvilágrú. Az öreg kirá egyebet nem tudott rá szónyi, csak aszonta, hogy: »azt má mink nem tugyuk elékerítenyi!«

De hallotta a szót a kiráfi a kódúsruhába, bement a mulatók közé, eléveszi az ezüstládát, odaggya a kirákisasszonnak. Az felnyittya, hát az ő ruhája, cipéji, gyűreji mind benne van. Felőtözött mingyá. A kódús meg levette a ruháját, szép fiatal kiráfi át előttök. Bemutatta magát, kiski ő? megösmerték, az öreg kirá szívi maj mehhasatt örömibe, hogy elevenen látta, mer a két báttya azt hazutta, hogy mehhalt.

A letkisebb kirákisasszony meg kiráfi ekkor egybekeltek, megesküttek, boldogok lettek, mém most is ének, ha men nem haltak.

Besenyőtelek, Heves vármegye.
Dankó Anna szakácsnőtől.
Lejegyzés ideje: 1904. jan.

3.
A kis rák

Eccer vót, hun nem vót, vót egy szegény özvegyasszony, annak vót három fia. Az asszony annyira szegén vót, hogy a betévő falattya is allyig vót meg.

Eccer elkűtte a letkisebb fiát az erdőre fáé.

A gyerek el is ment. De ő nem tudta, hogy abba a határba lakik a hétfejű sárkány.

Ahogy szegyi a fát, má szedet egy jó háttal, nagyon messzomjazott. Hová mennyék innya? bement az erdőbe a kastélyba. Ott látott egy öreg asszont, attú kért vizet.

Aszongya neki az öreg asszony, má mint a sárkány annya - mer az vót! -:

- Mé gyötté ide, te szerencsétlen! az én fiam a hétfejű sárkány! ha hazagyön, mingyá véged lessz. Minek gyötté ide?

- Ne ríjjék, kend, öreganyám! majd elbújok! - monta a gyerek, oszt be is bújt az ágy alá.

Abba a szentbe gyött a hétfejű sárkány.

- Anyám! idegen szag van itt! - ki van nálunk!?

- Senki! - monta a sárkány annya.

- De én érzem! add ide, mer véged lessz.

A gyerek akkor kibújt az ágy aló, hogy majd elszalad, de a sárkány meffogta, agyonütte, oszt felakasztotta a kéménybe.

Otthon a szegény özvegyasszony nem győzte má a fiát várnyi, elkűtte a közepsőt: hozzék má fát, mer annyi sincs otthon, amennyivel egy kis kemémmagos levest főzhetne!

A közepső is útnak indút, de megszomjazott az is, bement a sárkány palotájába, oszt ott is maratt: felakasztották a kéménybe az öccsi mellé.

Azt se győzte má várnyi az annya, elkűtte a letöregebb fiát is. Csakhogy az se járt jobban, mint a két öccsi, ő is a kéménybe kerűt.

Rítt a szegény asszony, mikor má egy fia se gyött meg, mint a záporeső, maj kirítta a lelkit, annyira meg vót szomorodva.

Elment eccer mosnyi. Ahogy mos, ahogy mos, egy kis rák odafarol a lábáho.

- Mé szomorkodol, édes anyám!? - kérdezi az asszont.

- Honne szomorkodnék! az uram meghalt, három szép fijam meg a sárkány palotájába van megölve! - panaszolkodott az asszony.

- Hátha én tunnék segítenyi!

- Hogy tudná te engem megsegítenyi, mikor te csak egy kis bogárka vagy!

- Fogaggyon el édes anyám! fiának, oszt megszabadítom a gyerekejit. Hanem elsőbbet csinátassék nekem egy buzogányt meg egy pácát!

Az asszony elfogatta fiának a kis rákot, oszt mikor ment hazafele, má a kis rákkal együtt mentek.

Másnap az asszonynak fára vót szükségi, kit kűggyék érte? elkűtte a kis rákot. Szedett a kis rák annyit, hogy tán haza se bírta vóna, de megszomjazott ám ő is, mint a többi, kíntelen vót neki bemennyi a kastélyba.

Ő rá is ráripakodott a vén sárkánné, hogy hogy mer oda belépnyi, mikor ott a hétfejű sárkány lakik, oszt megöl mindenkit, akit taná.

- Eh! az ő haragja nem számos, mint Szent János! monta a kis rák, - majd elbánnyunk vele!

De az öreg sárkánné azé elbújtatta.

Gyött hazafele a sárkány is nemsoká.

- Pfö! pfö! Anyám! idegen szagot érzek, ki van itt? Add elé, mer jaj neked is!

Akkor a kis rák elégyött az ágy aló. Melláttya a sárkány, aszongya neki:

- Mit akarsz te, te kis rákfiú!?

- Elgyöttem a testvérjeimet messzabadítanyi!

Erre má nevetett a sárkány.

- Hajaha! barátom! nem megy ám az olyan könnyen, hogy »kiszabadítom«! Elsőbbet gyere, oszt együnk.

Az öregasszony hozott be mingyá kőkenyeret, fakést, egy kis puharat, meg egy akós hordót.

- No! aki ebbű a kőkenyérbű többet eszik, evvel a fakéssel nagyobbakat szeg meg ebbű az akós hordóbú többet iszik, azé lessz a három testvér!

Hozzá is fogtak oszt ennyi amúgy Magyar Miskásann. A sárkány úgy gyúrta-gyömörte magába, mintha csak napszámba ett vóna. De a kis rák is kitett magáé: a sárkány má régenn letette a fakést, mikor még ő olyanokat nyelt, mint a gólya kível a nagyfenekbe! Nemsoká jólakott ő is, oszt, hogy látta, hogy a sárkány má jómagatehetetlen, elé a buzogánt, olyat vágott a sárkányra, hogy az mentenn felfordút.

Mikor a fejejit is mind levágta, ment a kéménybe, a három testvér ott lógott akkor is, mindegyikre ütött egyet-egyet a pácájával, azok felébrettek mingyá. Legyöttek a kéménbű, megtisztákottak, oszt tartottak haza mind a négyenn.

Allyig mút el otthon ennehány nap, kimentek az erdőre fáé mind a négyenn. Hogy a három egytestvér megharagudott a kis rákra, ha még[1] ő is ott eszik velek, feltették, hogy elvesztyik.

Úgyis vót. Meffogták a kis rákfiút, odakötözték egy nagy vastag gyiófáho, hogy haza ne birjék mennyi, ők meg merrakottak fával, oszt mentek haza.

Azt hitték, hogy majd ott vesz a kis rák a nagy gyiófáná, de nem lett ám úgy. Aggyig erőködött, aggyig erőködött a kis rákfiú, még a gyiófát tövestű ki nem csavarta! mikor kicsavarta, nagyot lélegzett, oszt olyat ganajlott kínnyába, hogy egy négylovas hintó elakadt vóna benne. Azután hazament, a gyiófát is húzta maga utánn, otthon elbúcsúzott a nevelőannyátú, a gyiófát leótta magárú, oszt elkeseredve indút hetedhét ország ellen.

Ment, mendegét. Tanákozott egy kőtörővel. A buzogánnyal jót ütött a hátára. Aszongya neki a kőtörő:

- Jaj! ne báncs, inkább elmenek én is oda, ahova te!

Mentek együtt. Úttyok egy fekete várasba vitt, ahun gyászba vót mindenki.

- Mé gyászolnak itt? - kérdezte a kis rákfiú.

- Azé, mer a kirá letkedvesebb lyánya el van kárhozva. A templomba van kiterítve, oszt akarki megy őrzenyi, mindenkit széjjelszaggat!

Itt a kis rák egyet gondolt magába. »Maj megőrzöm én!«

El is ment a kiráho, oszt jelentette neki, hogyha eggyig a lyányát senki men nem bírta őrzenyi, maj megőrzi ő, csak aggyonak sonkát, bort meg kenyeret, oszt eresszék be a templomba.

Minden úgy történt, ahogy ő kívánta. A kirá nagyonn megörűt, hogy akatt valaki a lyányát megőrzenyi. Adatott neki mindent, amit kért, kinyittatta neki a templomot, hogy »no! végezze Isten nevibe!«

A lyány ott feküdt a templom közepinn kiterítve.

Ahogy elgyött az éfé, kikelt a lyány a koporsóbú. A kis rák úgy megijett: egy krajcár se maratt a zsebibe, bebújt az oltár mellett egy szentbe. A lyány meg szaladozott le s fel a templomba, oszt mindég azt kiabáta:

- Hun vagy! hun vagy!

A kis rák fét nagyonn, nem bírt többet mondanyi anná, hogy: - Itt!

De a lyány arrú nem igen tanáta meg! az ideji eljárt, oszt vissza kellett neki fekünnyi.

Másik éccaka éfékor kikelt a lyány a koporsójábú megint. Elkezdett szaladoznyi a templomba idestova, keresett vóna valakit, ha tanát vóna, mikor az ideji elgyött, ment, hogy fekszik vissza a helyire. Hát a kis rák meg ott vót má a koporsóba. Kérte őt a lyány Istenre, szentre, Máriára, hogy csak győjjék ki onnat, de a kis rák meg se mozdút, még eccer a lyány ideji elgyött, amikorra oszt mel lett szabadítva az elkárhozástú.

Akkor felugrott a kis rák, karon fogta a királyánt, oszt ment vele haza. Otthonn, mikor az apja a lyánt mellátta, örömibe-e? mibe-e? úgy megijett, hogy mingyá mehhalt.

A kis rákfiú meg elvette a királyánt feleségű, övé lett a kiráság is, csaptak olyan lagzit, hogy Incidátú Boncidáig folt a sárga lé. Boldogok lettek, mém most is élnek, ha men nem haltak.

Eger, Heves vármegye.
Mészáros Ferenc kapástól.
Lejegyzés ideje: 1904. aug.

[1] mert, amiért.

4.
A tetejetlen fa

Hun vót, hun nem vót, vót a világon, az üveghegyekenn is túl, az óperenciás tengerenn is túl, ahun a kis kurtafarkú disznó túr, de még azonn is túnann vót egy magos fa, akinek az allya olyan vékony vót, mint egy pípaszár, azonfelü meg, mint a vastag újjam, még azonn felű, mint a kezem szára, ahun meg má olyan vót, mint a derekam, fel se lehetett látynyi. Annak a fának a tetejibe vót egy rinciráncos nagy veresbarkét szoknya, annak vót hetvenhét ránca, a hetvenhetegyikbe vót egy kis könyv, annak a tizennegyegyik levelinn olvastam ezt a kis mesét, aki hiszi, hiszi, aki nem hiszi, meg üljék a hiszem farkára.[1]

Vót a világonn eccer egy kirá, nagyon gazdag vót. De akarminő gazdag is vót, més se tudott tanányi olyan embert, aki a kertyibe való nagy arancseresznyefát met tutta vóna másznyi. Tele vót annak a fának az ódala olyan töviskekkel, hogy aki mászott vóna rajta, a tövisk mind agyonszurkáta. Sok halottya vót má annak a fának.

Egész nap ott szót alatta a siralmas, húszták a cigányok, a kiket az öreg kirá odarendelt. Mevvót nekik parancsolva, aggyig húzzák, míg aszt a fát valaki meg nem mássza.

Azonn a környíkenn, ahun a kirá lakott, vót egy kanászlegény, Jánosnak hítták. Ez odaszól az annyának: »Ésnyám! süssék nekem kenyeret, készíjjék nekem gúnyát vagy hat párt, mer elmenek, nem tom, visszagyövök-e még, de maj messegít a jó Isten!«

Az annya megtőtötte a szőrtarisznyát kenyérrel, szalonnával, a sok gúnyát batuba kötte, avval »Isten álgyon mef fiam!« útnak eresztette a legént.

Megy a legény, mendegél, beállít a kirá udvarába: »Felséges kirá! grácia fejemnek, én kanász vagyok, szeretnék felmennyi a cseresznyefára, mennézném, hogy mit tart!«

»Jó van, fiam! jó! ereggy, ha má az a számításod, de félek, hogy beletörik a fogad! Ereggy Isten hírivel, ha felérsz a tetejire, hají le három szem cseresznyét, abbú mettudom, hogy te életbe vagy, - meg hogy a lyányom, aki a fa tetejibe lakik, az is él!«

A kanász megígírte, hogy úgy tesz.

Avval ment ki a kerbe, nekiőtözött, hozzáfogott a mászásho.

Ment a kanász, szette a tövisk a ruháját, mintha kézzel szaggatták vóna rúlla. Mikor egy hétyig mászott, a baltáját belevágta a fába, arra ráült, ott pihent egy hétyig. Megint mászott, megint pihent egy hétyig, még[2] elért a galyakho. Szép terepély fát látott, zöld ágakkal, közbe meg a tenger arancseresznyét. Eszibe jutott, mit ígírt a kirának, leszakajtott három szemet belűlle, levette.

Újra ment, mendegét, hallotta, hogy a cigányok odale má abbahatták a siralmast, a kirá is ugrándozott örömibe, hogy él a lánya.

Ahogy fellyebb ment, hát látott ő egy gyönyörű kastét. Bekopogtat. Tanál egy királyánt (vagy mit? csakhogy szép vót!), annak eléatta a szíviszándékját, hogy ő szegény ember, szógálatot keres, mi egymás! A kirákisasszon felfogatta, megmutatta az estállóba három gyönyörű lovát, szerszámot, mindent.

»Al lesz a dógod, hogy ennek a három lónak ennyi, innya adsz, nekem magamnak meg ebédet készítesz!«

Evvel a kanász a kirákisasszonho beszegődött.

Éppen vasárnap vót, a királány a templomba ment.

János, a kanász is, bemegy az estállóba, hogy maj hamar elvégez otki is, meg odbe is az ebédkészítésné, hát az első tátos (mer mind a három ló avvót!) odaszól neki: »Kedves gazdám! itt a filembe van egy aranyruha, vedd fel magadra, ereggy el a misére, az első padná tovább ne menny! oszt úrfelmutatáskor hadd ott az egész ceremóniát, gyere vissza, mer baj lessz!«

Úgy is vót. János felőtözik, elmegy a templomba, az első padná megáll. A kirákisasszony is ott vót, ránézett Jánosra, de nem ösmerte meg. Nézte, nézte, beleszeretett. De nem tutta elgondolnyi, ki lehet. Gyött az úrfelmutatás, János is sürdűt egyet a sarkán, ki a templombú, ment egenyest haza.

Otthon má akkor minden rendbe vót, a ház végig tiszta, az ebéd a konyhán megfőve.

Végi a misének, gyön a kirákisasszony, megebédel, nem szól senkihe se semmit. Csak a szép aranyruhás legény járt az eszibe.

Elmúlyik egy hét, itt a vasárnap, a kirákisasszony misére kászalógyik.

Ahogy elmegy, bemegy a kanász az óba, hogy majd a lovaknak ennek ad, megszólal a másogyik ló. »Hallod-e, kedves gazdám! itt a filembe a gyémántruha, vedd fel magadra, ereggy el a misére, az első padná árébb ne menny, oszt úrfelmutatáskor hadd ott a templomot, de tovább ne maraggy, mer bajod lessz!«

János felőtözött, a tanácsot mehhallgatta, meg is fogatta, ment a templomba.

Az első padná ahogy megáll, rátapadt a gyémántruhás legényre a királyány szemi, le nem tutta vóna rúlla vennyi száz forinté. De nem soká tarhatott a gyönyörűségi, mer elgyött az úrfelmutatás ideji, a szép legény eltűnt, ment haza.

Az ebéd má akkor készenn vót, a ház kisöpörve, a királyány, mikor a misérű hazagyön, rendbe tanát mindent. De nem ért a neki semmit, nem vót helyinn a szívi. Se az nap, se az egész hétenn nem ett semmit, nagyon odavót a legény után.

Elgyön a harmagyik vasárnap is. János bemegy az óba megint, a harmagyik tátos is megszólíttya. Az meg má ezüstruhát adott neki, de olyan tanáccsal látta el, hogy mos se maraggyék ám úrfelmutatás után.

Megy János. A kirákisasszony má várta, fel is tette magába, hogy akarhogy-akarmint, de ő neki meg kell tunnyi, ki az a szép ember, meg hovavaló? kieszelte, hogy amikor az elmegy a templombú, ő utánna megy.

Úrfelmutatáskor kigyön a legény, megy haza.

A kirákisasszony meg hogy-hogy nem? elfelejkezett, má csak akkor vette magát eszre, mikor az ezüstruhás legény nem vót sehunse.

Hazamegy oszt, az ebéd készen várta má, de nem vót odbe nyugodalma. Kiment az estállóba, hogy má mennézi a lovakot, csutakollya-e? jótartja-e a kocsis? Hát ki gondolná, mit tanát? a dikó alatt megtanáta a három szép ruhát, az aranyat, a gyémántot meg az ezüstöt. Hivattya a legént, kérdezi, hun vette ő ezeket? A legény elmongya, hogy a három tátos adta neki ajándékba, a templomba szokott bennek járnyi. Ránéz a kirákisasszony. »Én az tijéd, te az enyím! szívem szép szerelmi! ásó, kapa választ el egymástú!« Megölelte, megcsókolta a legént, az is ölelte, csókolta oszt! nemsokára egybekeltek, hetedhét országra szóló lagzit csaptak.

Má úgy félesztendeig lakhattak együtt, amikor feleségi aszongya neki: »hallod-e, hé! én most kimenek egy kicsit sétányi, itt a kasté tizenkét szobájának a kúccsa, vigyázz, két szemed minden![3] mind a tizenegy szobát mennézheted, de a tizenkettegyikbe valahogy be ne menj, tudod-e? mer akkor nekem is, neked is, de végünk lessz!«

Valahogy elmegy a feleségi, szöget ütött a fejibe a tilalom. Mé nem mehet ő be a tizenkettegyik szobába? mi van ott? Nem bánnya ő, akarmi, de má ő mennézi, ha ördög is! Úgy is tett.

Odament a tizenkettegyik szoba ajtajáho, kinyittya. Mit látott? egy nagy sárkánt. Má iszen utálatos csesznye vót. Három abronccsal vót egy kerek asztalho odakötözve, az asztalonn vót egy üveg bor, meg egy puhár.

Megszólal a sárkány. »Kedves barátom! aggyá nekem egy puhár bort, megáld az Isten!« Olyan szépen könyörgött a sárkány, János öntött neki egy puhárral. A sárkány a szájáho emelte, kiitta mind. Utánna csak lepattan rúlla egy abroncs. »Barátom!« mongya a sárkány megint, »aggyá még eggyel maj meghalok szomjan!« János újfent öntött neki. Lepattant a másogyik abroncs. A sárkány harmagyikszor is kért, János akkor is adott, mos má lepattant rúlla a harmagyik abroncs is.

Akkor aszongya a sárkány Jánosnak: »Jótét helyibe jót várj, két életet kapsz még te éntűllem ezé a három puhár boré!« Avval ment be a házba, ahun a kirákisasszony, de mos má a János feleségi vót, ölibe kapta az’ asszont, elvitte.

János olyon szomorú, olyan csendes lett, hogy mákot lehetett vóna mellette vetynyi.[4]

Kitámolygott az óba. Ottan aszongya neki az első tátos. »Tudod-e, mit? kis gazdám! ülj fel az én hátamra, majd hazahozzuk mink a szép asszonyt!«

János kegyetlenű megörűt. Vette magát a ló hátára, avval mentek, mint a szél. Hamarosann oda is értek.

Egy szép nagy kastély előtt átak meg. A szép asszony éppen az ablakonn nézett ki. Odaszól neki János. »Szívem szép szerelme! elgyöttem érted, gyere, viszlek!« »Dehogy menek, dehogy menek, jó uram! a sárkány minket utóér, engem visszahoz, téged meg megöl!« »Ne törőggy vele, csak gyere!« Az asszony lement a kastébú, az ura mellé ült a lóra, avval mentek sebesenn.

A sárkány meg éppen alutt. Eccercsak lódobogást hall. Az estállóba verte a hídlást a lábával a kamuterderesló.[5] Kiment a sárkány. »Hő te! szénaabrak előtted, folyóvíz melletted, ehecc, ihacc. Mi a bajod?« »Ehetek is, ihatok is, de oda má a szép asszony!« »Co fel, te! hát én ehetek-e még!?« »Ehecc még tísis, még akkor is utóérjük!«

A sárkány bement, harapott valamit. Avval fel a kamuterderes hátára, allyig mentek, allyig szátak, má utóérték őköt. A sárkány elvette a szép asszont, Jánosnak meg aszonta: »no! az első puhár boré megkegyelmezek!«

A sárkány vitte haza a szép asszont, János meg ballagott haza a maga lován.

Otthon a másogyik ló biztattya fel az útra, János ráadta a fejit. A szép asszont megint elhozták, de a kamuterderes eszrevette, a sárkány elfogta őköt újra. »No má letelt mind a három puhár bor!« monta Jánosnak, de a szép asszonyt vitte magával.

Má János azt hitte, hogy a feleségi odaveszett örökre. Mit csinállyék má ő? Otthon a harmagyik tátos mondja neki megint: »Gyerünk el, édes gazdám! maj melládd, hogy visszahozzuk a feleséged!« Jánosnak mit vót mit tennyi, egyebbe nem vót reménségi, meppróbákozott a harmagyik úttal is. Pegyig tutta, hogy ha most el nem hozza az asszont, hát végi.

Jóvan. Elindúnak harmagyikszor is.

Elérnek a kastého, lóra csallya János a feleségit, mennek is, mint a szél.

De a kamuterderes se alutt ám az óba, kaparta a hídlást, felérzett a sárkány.

Kimegy az óba, aszongya a lónak: »Hő te! szénaabrak előtted, folyóvíz melletted, ehecc, ihacc! Mi bajod?« »Ehetek is, ihatok is, kedves gazdám, de nincs szép asszon, elvitték!« »Hát én ehetek-e még?« »Ehecc még tísis!«

Mikor megett a sárkány, felül a kamuterderesre, allyig mentek valamennyit, utóérték Jánosékot. A sárkány ölibe kapta az asszont, Jánost meg se irgalom, se kegyelem! összeaprította. Avval szát haza a kastéllyába.

Ahun meg a János húsa össze vót aprítva, ott libapaskom vót. A libapásztorok éppen tüzet akartak raknyi, tüzrevalót keresgétek. Szettek össze mindenféli tövisket, gallyat, egy helyenn megtanáták a kondás szívit is. Felvették azt is, tették a tűzbe. Sül a szív javába, csak úgy sersog, eccercsak kipattan belűlle egy gyönyörű szép ember. János vót, de mos még szebb vót, mint annakelőtte. Összeszette magát, elindút, ment, mendegét hetedhétország ellen.

Tanát egy vénasszont, akinek elmondott minden ügyit-baját, azután meg hogy szógálatot szeretne keresnyi.

Az tanácsot ad neki. »Ereggy el ide meg ide, ott lakik egy öregasszon, anná csak három nap egy esztendő. Három ló lesz a kezedre bízva. Ha kitőtöd az esztendőt, semmi egyeb bért ne kérjé, csak azt a csikót, amit a szemétdombonn má hét esztendeji rág a pondré!«

Jó van. János elindút. Megy soká, árkon-berkenn, keresztű-kassú, eccer odaér, ahun az öregasszony lakik.

Bekopogtat, beköszön. Elmongya, hogy mi járatba van. Hát felfogatták.

Másnap reggel megy János a három csikóval a mezőre. Mikor kiért, leült kenyerezni. Ahogy kenyerez, odaszáll egy célla. »Aggyá egy kis ennyivalót, maj meghalok éhenn!«

János levágott egy kis pille kenyeret, odatta neki. Mikor a célla megette, egy sípot adott Jánosnak. »No, ha bajod lessz, csak fújjá ebbe a sípba, maj segítek én rajtad, ha tudok!« János eltette a sípot, kenyerezett tovább. Allyig hogy elvégezte a früstököt, oda akar mennyi a lovakhoz, azok ráfújták az álomszellőt, amitű János úgy elalutt, mint a tej.

Mikor felériz, láttya, hogy egy csepp ló sincs. Odavan mind. Megijett. Mit csinállyék mos má? Eszibe jutott a síp, amit a célla adott. Belefújt. Rögtön mejjelent a célla. »Mi bajod, édes gazdám?« »Elveszett a ló egy szályig!« »No, ha csak az a baj, akkor ne fé! Amott van egy fertő, abba úszik három arankacsa. Az a három arankacsa nem egyeb, mint a három lovad. Ne e egy kötőfék, itt egy lesgüdör, ebbe ülly bele, én majd a fertő felé szállok, oszt feléd hajtom a három arankacsát, de te légyé eszedenn, mihent közel érnek hozzád, a kötőféket csak vágd annak a fejihe, akit előtanász!«

Úgy is vót. A célla szát a tó felé, János meg elhelyhezte magát a güdörbe. Hajtya a célla a három kacsát, János is tartya a gyeplőt. Mikor odaérnek, csak vágja a fejikhe a kötőféket. A három arankacsa eccerre három lójé vátozott. Avval rávette magát az egyikre, este is vót mán, vitte őköt hazafele.

Otthon nagyot nézett az öreg asszony, mikor látta, hogy János hozza a lovakot. Akkor vocsorát adott neki, oszt lefeküttek.

Másogyik reggel is viszi János a csikókat. Ahogy a mezőre ér, leül kenyerezni megint. Odamegy hozzá egy róka. »Aggy ennem egy falat kenyeret, majd elveszek éhenn!« János adott ennek is. Hála fejibe sípot adott ez is.

Mikor a róka lement, János is megkenyerezett, a három ló ráfújta az álomszellőt, János elalutt mélyenn.

Mikor felériz, hát láttya, hogy a ló mind odavan.

Belefújt a sípba, gyött a róka. »No, mi baj van, édes gazdám?« »Elveszett a három ló, hogy kék azt megkerítenyi?« »Ha csak az a baj, akkor nincs baj! Látod-e azt a tábla búzát? Abba van három nyúl, az a te három lovad! Ne, itt van egy kötőfék, majd én feléd hajtom őköt, te meg bújjá el, ha odaérnek hozzád, csak vágd a fejikhe, ne fé, akkor megvan a te három lovad!«