A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

The Best of the Best, Volume 2: 20 Years of the Best Short Science Fiction Novels,

edited by Gardner Dozois

St. Martin’s Griffin, St. Martin’s Press, New York, 2007

Fordította: Hári Katalin, Horváth Norbert, Kőszeghy Anna, Márton Zsófia, Pétersz Tamás, Roboz Gábor

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelés: Kozári Imre

Korrektúra: Kótai Kata

The Best of the Best, Volume 2: 20 Years of the Best Short Science Fiction Novels

Text Copyright © 2007 by Gardner Dozois

Published by arrangement with St. Martin’s Press. All rights reserved.

Hungarian translation © Hári Katalin, Horváth Norbert, Kőszeghy Anna, Márton Zsófia, Pétersz Tamás, Roboz Gábor, 2021

Cover illustration © Szabó Vince, 2021

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2021

További copyrightinformációk a Források oldalon találhatók.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-566-243-2

Elektronikus verzió v1.0

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Takács Gábor

TARTALOM

GARDNER DOZOIS

ELŐSZÓ

Roboz Gábor fordítása

ROBERT SILVERBERG

HAJÓZÁS BIZÁNCBA

Horváth Norbert fordítása

WALTER JON WILLIAMS

FELJÖVETEL

Kőszeghy Anna fordítása

JOE HALDEMAN

A HEMINGWAY-HAMISÍTÁS

Roboz Gábor fordítása

JAMES PATRICK KELLY

KÖLYÖK ÚR

Pétersz Tamás fordítása

NANCY KRESS

KOLDUSOK SPANYOLORSZÁGBAN

Hári Katalin fordítása

MICHAEL SWANWICK

GRIFFTOJÁS

Márton Zsófia fordítása

FORRÁSOK

GARDNER DOZOIS

ELŐSZÓ

Mióta Az év legjobbjai-sorozat – 1984 egyik szép, homályba vesző, tovatűnt napján – elindult, huszonhárom darab éves gyűjteményen vagyunk túl, több mint kétszáz különböző szerző több mint tízmilliónyi szóból álló prózáján.

Rengeteg szó rövid regényekké állt össze – pontosabban kisregényekké, ahogy ezeket a science fiction területén emlegetni szokás. Ilyen terjedelmű írásokkal a sci-fi közegén kívül manapság ritkán találkozhatunk, a kisregényt valójában az irodalom egyik veszélyeztetett fajának is nevezhetjük. A sci-fi területén mindenesetre él és virul, és alig van olyan év, amikor ne adnának ki legalább nyolc-tíz ilyen hosszúságú szöveget, vagy akár még többet.

Ez talán azért van, mert a kisregényes forma a science fiction számára ideális terjedelmet takar: elég hosszú ahhoz, hogy a szerző kibonthassa valamilyen idegen birodalom vagy bizarr jövőbeli társadalom részleteit, mélységet és komplexitást, sőt súlyt is adhat elképzelt világának, mégis, elég rövid ahhoz, hogy üssön – hogy tömör maradhasson és elegáns, a kipárnázás során ugyanis elveszíthetné az élét és titokzatosságát. Szemben sok mai regénnyel, amelyek jelentős része véleményem szerint ötszáz oldalasra felhizlalt kisregény, egy jó kisregényben szinte egyetlen felesleges szó sincs, vagyis ebből a szempontból a jó novellákra emlékeztetnek. Egy jó kisregény pont csak annyira hosszú, amennyire hosszúnak lennie kell. Megteszi, amit meg kell tennie – amire megtervezték –, aztán abbamarad. Az, hogy a kisregények annyira hosszúak, amennyire kell, vagyis elég hosszúak ahhoz, hogy indokolt legyen külön megnevezést („rövid regény”) használni rájuk, pontosan azt jelzi, milyen nehéz és bonyolult feladatok elvégzésére vannak megtervezve. Meg kell teremteniük egy teljes fiktív világot, egy olyan univerzumot, amelyet korábban még senki sem fedezett fel, viszonylag alaposan be kell mutatniuk a részleteit, be kell népesíteniük élő karakterekkel, majd a világban és az emberek között felmerülő konfliktusokon keresztül el kell mesélniük egy történetet, amelyet nem lehetett volna elmesélni a fentiek nélkül. Ez még egy ötszáz oldalas regény terében is tiszteletre méltó feladat, egy jó kisregény azonban ezt két-háromezer szó terjedelemben végzi el – a jelen kötetben olvasható kisregények tehát a sűrítés remekművei, hiszen rengeteg mindent át kell adniuk, és aligha találunk bármelyikben is akár csak egyetlen oldalnyi felesleget.

Mint az mostanra valószínűleg mindenki számára világos, szeretem a kisregényeket, és az elmúlt huszonhárom évben sok Az év legjobbjai-antológiában közöltem ilyen terjedelmű írásokat – valójában több mint százat. Amikor tavaly Az év legjobb science fictionje-sorozatból válogató, A legjobbak legjobbjai: Húsz év legjobbjai című 2005-ös retrospektív kötetet szerkesztettem, annyi kisregényt beválogattam, amennyinek csak helyet tudtam biztosítani, és még így is maradt tér annyi más írásnak a könyvben – Nancy Kress Trinityjének, Brian Stablefordtől a Mortimer Gray’s History of Deathnek, Ted Chiangtól az Életed történetének, David Marusek The Wedding Albumjának, Ian R. MacLeodtól a Breathmossnak. De még így olyan sok kitűnő kisregény maradt kihasználatlanul, hogy arra jutottam, indokolt kiadni még egy retrospektív antológiát, amelyet jelen pillanatban a kezükben tartanak (mármint a feltételezésem szerint – elképzelhető, hogy telekinetikus képességeik vannak, és a könyv csak lebeg önök előtt). Egy olyan antológiát olvasnak, amelybe kizárólag olyan első osztályú kisregényeket vagy rövid regényeket válogattam be, amelyek eredetileg Az év legjobb science fictionje-antológiákban kerültek kiadásra.

Vagy legalábbis annyi, amennyit anno bele tudtunk szuszakolni azokba a kötetekbe. Még egy olyan vaskos antológiánál is, mint ez, a fizikai korlátok okán a több mint száz (sőt majdnem százhúsz) szóban forgó kisregénynek csak töredékét lehet felvonultatni. Hamar eljutottam arra a következtetésre, hogy nem tudok olyan tartalomjegyzéket összeállítani az újrakiadásra érdemes kisregényekből, amelyeknél ne szaladnék ki a megcélzott terjedelemből legalább hat-hét írással (a tartalomjegyzék véglegesítésénél tényleg járt a fejemben hat-hét kisregény, amelyet nagyon hiányoltam; ki kell várnunk, hogy létrejöhessenek a többdimenziós, végtelen terjedelműre kiterjeszthető antológiák, csak ezek tennének igazságot). A rajongókkal és olvasókkal folytatott beszélgetésekből – az Asimov’s fórumain és más helyeken – azt is leszűrtem, hogy ha megfeszülök is, olyan tartalomjegyzéket úgysem tudok összeállítani, amellyel mindenki elégedett lesz – mindig akad majd valaki, aki csalódottan fintorog, hogy kimaradt a kedvenc története.

Bele kellett törődnöm, hogy ebben a kötetben sem lesz elég hely mindennek – minden olyan kisregénynek, amely megérdemelné, hogy itt legyen –, úgyhogy muszáj lesz szelektálnom. Ez pedig kemény döntések elé állított.

Az első és bizonyos értelemben legfontosabb eldöntendő kérdés az volt, hogy szerepeltessek-e a könyvben olyan kisregényeket, mint Joe Haldeman A Hemingway-hamisítása és Nancy Kresstől a Koldusok Spanyolországban, amelyeket a szerzők később regénnyé bővítettek, vagy maradjak a kevésbé híres önálló kisregényeknél, amelyekből később nem lett regény. Hosszas tépelődés után arra jutottam, hogy ha indokolttá akarom tenni az A legjobbak legjobbjai: Két évtized legjobb science fiction kisregényei cím használatát, szerepeltetnem kell olyan műveket, mint A Hemingway-hamisítás és a Koldusok Spanyolországban, még ha máshol, más formában hozzáférhetőek is – nélkülük az antológia egyszerűen nem ért volna fel a címéhez. (A praktikus megfontolások ugyanakkor kikényszerítettek néhány megszorítást: például David Marusektől a We Were Out of Our Minds with Joy, amely egyébként biztos befutó lett volna, az antológia tervezett megjelenésének idején szintén elérhető volt a boltokban, Counting Heads című kitűnő regénye nyitófejezeteként. Tony Daniel Gristje pedig ugyancsak bekerült volna, csak épp újra kiadták egy rivális, vaskos retrospektív antológiában, szintén az enyém megjelenése idején.) Míg bíztam benne, hogy a kevéssé ismert kisregények nem olyan könnyen elérhetőek, és a fiatalabb olvasók talán még nem találkoz(hat)tak velük, világos volt, hogy az egyedüli tényleges kritérium a bekerüléshez az irodalmi érték: ha az adott kisregényre nem illett „A legjobbak legjobbja” megnevezés, nem válogathattam be, függetlenül minden más gyakorlati és demográfiai megfontolástól. (Senki se fáradjon azzal, hogy jelzi, ebben a kötetben túl sok történet szerepel az Asimov’sból, tudom magamtól is, és ha nem kellett volna figyelembe vennem legalább néhány demográfiai megfontolást, még több lenne belőlük. Ennek védelmében azonban megjegyzem, hogy az Asimov’s a nyolcvanas és kilencvenes évek során az egyik legfontosabb piaca volt a kisregényeknek, és az olyan folyóiratokkal együtt, mint a The Magazine of Fantasy and Science Fiction, az Interzone és az Analog, a mai napig annak számít. Ráadásul nem minden, eredetileg az Asimov’sban leközölt kisregényt én vettem meg a kötetbe. Mindezek mellett az is hamar világossá vált, hogy A legjobb… antológiák összes évét sehogy sem tudjuk ebben az antológiában reprezentálni. Az igazán kiemelkedő kisregények ugyanis valamilyen oknál fogva hajlamosak feltorlódni, vagyis előfordult, hogy egyes évekből két-három írás is szerepelt, míg másokból egy sem.)

Miután megbizonyosodtam róla, hogy minden kiválasztott történet elvben alkalmas lehet a közlésre (hogy meglegyen a szimmetria a 2005-ös A legjobbak legjobbjai: Húsz év legjobbjai című, novellákat tartalmazó kötettel, úgy döntöttem, az első húsz kötetre korlátozom magam, és abban a valószínűtlen esetben, ha elég hosszú ideig élek, talán összeállítok még egy ilyen retrospektív kötetet, amely a következő tíz évből merít), még a legszélesebb körben ismert novellák és kisregények is, amelyekből a szerzők később regényt írtak, újra kellett olvasnom mindent, mind a százvalahány kisregényt, a fent említett, több mint tízmillió szót. Bár néhányról nem túl meglepő módon az derült ki, hogy huszon-egynéhány év elteltével már idejétmúltnak számít a közléshez, a többség elképesztően jól tartotta magát, még a legrégebbi sztorik között is akadtak ilyenek. A poros szövegektől való megszabadulás életem egyik legnehezebb szerkesztői feladata volt: az elérhető írások átlagszínvonala olyan magasnak bizonyult, hogy újra meg újra átdolgoztam a tartalomjegyzéket (és még bonyolultabbá tette a munkámat, hogy egyes szerzőknek két vagy három kimagasló kisregénye is volt, amely ugyanúgy megfelelt volna a céljaimnak, mint az, amelyiket végül is kiválasztottam), egészen a legeslegutolsó pillanatig, és tudom, mindegyik kimaradt írás bekerülése mellett szólhatnának érvek. Ami azt illeti, ha hétfő helyett kedden véglegesítem a tartalomjegyzéket, most valószínűleg egy egészen más kötetet tartanának a kezükben. Bár valószínűleg az is beváltaná a címhez fűzött elvárásokat. Mint mondtam, az átlagszínvonal olyan magas volt, hogy ha csukott szemmel rábökök néhányra, vélhetően még akkor is elég jó antológiát tudok összeállítani.

Zárásként szeretném megköszönni a munkáját azoknak a gyakran méltatlanul mellőzött szerkesztőknek, akik elsőként közölték a kötetben olvasható novellákat: Ellen Datlow-nak, Shawna McCarthynak, Peter Crowthernek, Kristine Kathryn Ruschnak, Deborah Beale-nek, Patrick Nielson Haydennek, és mindazoknak a szerkesztőknek, akik az elmúlt húsz év során azon a húsz köteten dolgoztak, amelyekből ehhez az antológiához nem tudtam válogatni. Szeretném továbbá megköszönni a szerzőknek, akik az éjszakába nyúlóan görnyedtek billentyűzeteik felett magányos szobáikban, hogy megírják az antológiában olvasható történeteket, továbbá Az év legjobbjai… köteteiben található egyéb sztorikat, sőt minden olyat, amelyik egyik antológiába sem kerülhetett be – elvégre mindig is több jó történet volt, mint amennyinek helyet lehetett biztosítani, a kezdetektől fogva mind a mai napig.

Végezetül pedig szeretném megköszönni önöknek, az olvasóknak is, amiért pénzt és időt áldoztak a sorozat köteteire, így sikerre vitték. Kívánom, hogy a széria összes leendő tagja és ez az antológia is tartalmas olvasmány legyen!

Roboz Gábor fordítása

ROBERT SILVERBERG

HAJÓZÁS BIZÁNCBA

Robert Silverberg napjaink leghíresebb sci-fi írói közé tartozik, többtucatnyi regénnyel, antológiával és gyűjteménnyel a háta mögött. Íróként és szerkesztőként (egy időben a korszak legelismertebb antológiasorozata, a New Dimensions szerkesztője volt) a hetvenes évek posztújhullámos korszakának egyik legbefolyásosabb szereplője, aki a mai napig is a műfaj élvonalában jár, összesen öt Nebula- és négy Hugo-díjjal, valamint az SFWA előkelő nagymesteri díjával.

Legismertebb regényei például a Lord Valentine kastélya, az Üvegtorony, az Éjszárnyak, valamint a The Book of Skulls, Downward to the Earth, Son of Man, The World Inside, Born with the Dead, Shadrack in the Furnace, Thorns, Up the Line, The Man in the Maze, Tom O’Bedlam, Star of Gypsies, At Winter’s End, The Face of the Waters, Kingdom of the Wall, Hot Sky at Midnight, The Alien Years, Lord Prestimion, The Mountains of Majipoor és két regényhosszúságú bővítmény Isaac Asimov híres történeteihez, a Leszáll az éj és Az idő gyermeke. Gyűjteményes kötetei közé tartozik a Majipoor krónikák, illetve az Unfamiliar Territory, Capricorn Games, The Best of Robert Silverberg, The Conglomeroid Cocktail Party, Beyond the Safe Zone és egy terjedelmes retrospektív kiadás, a The Collected Stories of Robert Silverberg, Volume One: Secret Sharers. Újranyomott antológiái oly számosak, hogy felsorolni sem lehet őket, de közéjük tartozik a The Science Fiction Hall of Fame, Volume One és az elismert Alpha-sorozat, többtucatnyi másik mellett. Legújabb könyvei a The Longest Way Home című regény, a Roma Eterna mozaikregény, és egy új retrospektív gyűjtemény, a Phases of the Moon: Six Decades of Masterpieces és az In the Beginning. Feleségével, Karen Haberrel a kaliforniai Oaklandben él.

Ebben a történetben, amely hosszú és kiemelkedő pályafutásának egyik legjobbja, és amellyel Hugo- és Nebula-díjat nyert, egy nagyon távoli jövőbe kalauzol minket egy huszadik századi ember oldalán, egy olyan világba, ahol mindenki turista, és semmi sem az, aminek látszik.

Kora hajnalban kelt, és kilépett a teraszra, hogy végre szemügyre vegye Alexandriát, az egyetlen várost, amit még nem látott. Ebben az évben Csangan, Asgard, New Chicago, Timbuktu és Alexandria volt az ötös: a korszakok, kultúrák és valóságok szokásos ötvözete. Gioiával előző este tették meg a hosszú utat Asgardból, a messzi északról; csak jócskán napnyugta után érkeztek meg, és egyből lefeküdtek aludni. Most, a reggel halvány barackszín fényében Asgard merész tornyai és védművei csak fakuló álomnak tűntek.

A pletykák szerint Asgard ideje amúgy is lejárt. Hamarosan lebontják, és valahol máshol felhúzzák Mohendzsodárót helyette. Bár egyszerre sosem volt ötnél több város, rendszeresen váltogatták őket. Emlékezett rá, amikor még az ókori Róma állt Csangan helyett, és Rio de Janeiro Alexandria helyett. Az itteniek nem látták értelmét túl sokáig fenntartani bármit is.

Asgard fagyos pompája után nem volt könnyű hozzászoknia Alexandria tikkasztó intenzitásához. A víz felől érkező szél egyszerre volt élénk és perzselő. Lágy, türkizkék fodrok borzolták a vizet a kikötőben. Erős kisugárzások bombázták az érzékszerveit: a forró, nehéz ég, a vörös, homokos síkság széllel sodorta csípős szaga, a közeli tenger nehézkes, mocsaras aromája. Minden reszketett és csillogott a korai fényben. A szállodájuk ideális helyen volt, egy hatalmas, mesterséges domb északi lejtőjén, amelyet Paneiumnak hívtak, és a kecskelábú isten szent helye volt. Innen az egész várost be lehetett látni: a széles, előkelő sugárutakat, a magasba nyúló obeliszkeket és emlékműveket, Hadrianus palotáját a domb tövében, a méltóságteljes és lenyűgöző könyvtárat, Poszeidón templomát, a nyüzsgő piacteret, és a királyi lakot, amit Marcus Antonius építtetett actiumi veresége után. És persze ott volt a világítótorony, a nagyszerű, sokablakú épület, a világ hetedik csodája, márvány és mészkő és vörös-bíbor asszuáni gránit elegye, amely kecsesen magasodott a táj fölé a kilométer hosszú töltésút végén. A jelzőtűz fekete füstje lomhán tekergett az ég felé. A város ébredezett. Néhány rövid, fehér tunikás átmeneti jelent meg és kezdte el nyírni a sűrű, sötét sövényt a hatalmas középületek határán. Pár laza, halványan görögös stílusú tógát viselő polgár már az utcákat járta.

Szellemek, kimérák és fantazmák voltak mindenütt. Két karcsú, elegáns kentaur, egy férfi és egy nő, egy másik domboldalon bóklászott. Egy megtermett, vastag combú, fegyveres férfi jelent meg Poszeidón templomának lépcsőin, egy gorgó levágott fejét lóbálva, széles vigyorral az arcán. Lent, az utcán, a hotel bejáratától nem messze három apró, rózsaszín szfinx nyújtózkodott és ásítozott, alig voltak nagyobbak egy házimacskánál. Egy nagyobb, oroszlánméretű szfinx figyelte őket egy sikátorból: bizonyára az anyjuk. Még ilyen távolból is hallani vélte hangos dorombolását.

Szemét árnyékolva kinézett, messze a világítótornyon túl, át a vízen. Remélte, hogy megpillantja Kréta vagy Ciprus halovány partjait északon, vagy talán Anatólia sötét ívét. Vigyél el a nagy Bizánc felé, gondolta. Hol minden ősi, s dalolnak az evezők. Ám csak végtelen, üres tengert látott, naptól káprázó, vakító csillogást, pedig még csak most kezdődött a reggel. Semmi sem ott volt, ahol számított rá. A kontinensek sem a szokott helyükön feküdtek. Gioia felvitte egészen magasra a kis repkedőjével, és megmutatta. Dél-Amerika csúcsa messzire benyúlt a Csendes-óceánba, Afrika furcsán megrövidült, és széles óceánnyelv választotta el Európát Ázsiától. Ausztrália látszólag nem is létezett. Talán kiásták, és felhasználták máshol. Nyoma sem volt annak a világnak, amit ismert. Ez volt az ötvenedik század. „Az ötvenedik század mi után?” – tette fel a kérdést számtalanszor, de látszólag senki sem tudta, vagy nem törődtek vele annyira, hogy megmondják.

– Szép hely Alexandria? – kiáltott ki Gioia.

– Gyere ki, és nézd meg.

A lány meztelenül, álmos képpel kitipegett a fehér csempés teraszra, és hozzábújt, kényelmesen beférkőzött a hóna alá.

– Ó, igen, igen! – sóhajtotta. – Olyan szép, nem igaz? Nézd, ott a palota, a könyvtár, a világítótorony! Hova megyünk először? Szerintem a világítótoronyba, ugye? Aztán a piactérre. Látni akarom az egyiptomi mágusokat… és a stadiont, meg a versenyeket… szerinted ma lesznek versenyek? Ó, Charles, mindent látni akarok!

– Mindent? Már az első nap?

– Igen, mindent az első nap – mondta. – Mindent.

– Hiszen rengeteg időnk van, Gioia.

– Valóban?

A férfi elmosolyodott, és magához húzta a nőt.

– Elég idő – súgta.

Szerette a türelmetlenségét, a szikrázó, pezsgő lelkességét. Gioia ilyen szempontból nem hasonlított a többiekre, bár minden másban igen. Alacsony, ruganyos, karcsú, sötét szemű, napbarnított és keskeny csípőjű, széles vállal és lapos izomzattal. Mind ugyanilyenek voltak, szinte megkülönböztethetetlenek egymástól, mint milliónyi testvérek hordája – alacsony, karcsú, gyermekszerű mediterrán népség, akik akrobatikára termettek, bikaviadalokra és táncra; és édes fehérborra a déli hőségben, markáns vörösborra az esti hűvösségben. Egyformán karcsúak voltak, ugyanolyan széles ajkakkal és nagy, csillogó szemekkel. Soha nem találkozott eggyel sem, aki fiatalabbnak látszott volna tizenkettőnél, vagy öregebbnek húsznál. Gioia valahogy kicsit másnak tűnt, bár nem egészen tudta, mitől. Csak annyit tudott, hogy a szabad szemmel nehezen észlelhető, de annál fontosabb mássága miatt szerette a lányt. És valószínűleg ő is ezért szerette a férfit.

Tekintetével végigpásztázta a láthatárt nyugatról keletre, a Holdkaputól a széles Kanopusz utcán át a kikötő, majd Kleopátra sírhelye felé, a karcsú Lochias-fok csúcsán. Minden itt volt, tökéletesen felépítve: az obeliszkek, a szobrok és márvány oszlopsorok, oltárok és ligetek, sőt, maga Nagy Sándor kristály- és aranykoporsója is. Káprázatos, ragyogó pogány város. Akadt azonban néhány furcsaság, például egy nyilvánvaló mecset a közpark közelében, és egy kereszténynek tűnő templom nem messze a könyvtártól. A kikötőben ringatózó hajók vörös vitorlái középkorinak tűntek, méghozzá annak is a végéről. Más helyeken eddig nem látott ilyen anakronizmusokat, de ők bizonyára szórakoztatónak találták őket. Nekik csak játék volt az élet, melyet szüntelenül játszottak. Róma, Alexandria, Timbuktu… miért is ne? Felépítették Asgardot az áttetsző hidakkal és káprázatos, jégből faragott palotákkal, aztán megunták és eltörölték. Lecserélték Mohendzsodáróra. Miért is ne? Kár volt érte, gondolta, elpusztítani azokat a légies skandináv csarnokokat, hogy egy brutális, napégette barna téglavárost húzzanak föl helyette, ám ezek az emberek nem úgy néztek a dolgokra, mint ő. Az ő városaik mind átmenetiek voltak. Asgardban valaki azt mondta, Timbuktu lesz a következő, és Bizáncot építik fel helyette. Nos, miért is ne? Miért ne? Azt csináltak, amit akartak. Végtére is, ez az ötvenedik század. Az egyetlen szabály: egyszerre legfeljebb öt város létezhet. „Korlátok”, magyarázta Gioia ünnepélyesen, amikor először elkezdtek együtt utazgatni. „A korlátok nagyon fontosak.” De azt már nem tudta megmondani, miért, vagy nem is érdekelte.

Még egyszer kinézett a tengerre.

Elképzelte, ahogy egy újszülött város hirtelen alakot ölt a ködből a vízen túl: ragyogó tornyok, nagy kupolás paloták, arany mozaikok. Ez semmiség lenne nekik. Megidézhetnék az időn keresztül, a császárt a trónján, részeges katonáit, amint az utcán tántorognak, a katedrális bronzgongjának csendülését a Nagy Bazár fölött, az öbölben ugrándozó delfineket. Miért is ne? Timbuktut is megépítették. Alexandria már megvolt. Konstantinápolyra vágysz? Akkor íme, Konstantinápoly! Vagy Avalon, vagy Lyonesse, vagy Atlantisz. Azt csináltak, amit akartak. Itt minden tiszta Schopenhauer volt: a világ mint akarat és képzelőerő. Igen! Ezek a karcsú, sötét szemű népek fáradhatatlanul utaztak csodától csodáig. Miért is ne lehetne Bizánc a következő? Igen! Miért ne? Vénnek nem jó e táj, gondolta. Az ifjak itt egymás nyakán, a fán a madarak – halandó népség – zengik dalaik – igen! Igen! Amit csak akartak. Még ő is itt volt nekik. Hirtelen félelem fogta el. Régóta fel nem tett kérdések törtek elő a tudatalattijából. Ki vagyok én? Miért vagyok itt? Ki ez a nő mellettem?

– Hirtelen nagyon elcsendesedtél, Charles – szólalt meg Gioia, aki nem viselte jól a hosszú csendeket. – Beszélsz hozzám? Szeretném, ha beszélnél hozzám. Mondd el, mit keresel odakint.

A férfi vállat vont.

– Semmit.

– Semmit?

– Semmi különlegeset.

– Láttam, hogy néztél valamit.

– Bizáncot – felelte. – Elképzeltem, hogy átnézek a tengeren, egészen Bizáncig. Megpróbáltam elkapni egy pillanatra Konstantinápoly falait.

– Jaj, de hát azt ilyen messziről nem is láthatnád.

– Tudom.

– És különben is, Bizánc nem létezik.

– Még nem, de hamarosan eljön az ideje.

– Tényleg? – kérdezte a lány. – Ezt biztosan tudod?

– Megbízható forrásból hallottam. Még Asgardban – felelte. – De ha nem is hallottam volna, Bizánc felépítése elkerülhetetlen lenne, nem gondolod? El kell jönnie az idejének. Hogyan is tehetnénk meg, hogy nem építjük fel Bizáncot? Előbb vagy utóbb megépül. Tudom, hogy így lesz, csak idő kérdése. És annyi időnk van, amennyit akarunk.

Gioiának elfelhősödött az arca.

– Valóban? Valóban?

A férfi keveset tudott magáról, de annyit igen, hogy nem közülük való. Tudta, hogy Charles Phillipsnek hívták, és mielőtt ezek közé az emberek közé került volna, 1984-et írtak, amikor még léteztek számítógépek, tévékészülékek, baseball és repülőgépek, a világ pedig tele volt városokkal. Nemcsak öt volt belőlük, hanem ezer, New York és London és Johannesburg és Párizs és Liverpool és Bangkok és San Francisco és Buenos Aires, meg egy csomó másik, mind egyszerre. Akkor még négy és fél milliárdan éltek a bolygón. Most talán még négy és fél millióan sem lehettek. Szinte minden felfoghatatlan mértékben megváltozott. A Hold és a Nap még mindig ugyanaz, de éjszaka hiába keresett ismerős csillagképeket. Fogalma sem volt róla, hogyan hozták ide a saját idejéből, sem arról, hogy miért. Hiába is kérdezte. Senki sem tudott válaszolni neki, és látszólag senki sem értette igazán, mit akar megtudni. Egy idő után felhagyott a kérdezősködéssel. Egy idő után szinte teljesen feladta, hogy bármit is megtudjon.

Gioia társaságában elindultak felfelé a világítótoronyba. A lány előresietett, mint mindig, ő pedig saját, komótos tempójában követte. Tucatnyi másik turista, általában kettes-hármas csoportokban, szintén felfelé tartottak a széles járólapokkal kirakott rámpán, s közben nevetgéltek, egymást szólongatták. Néhányan, amikor meglátták, megálltak egy pillanatra, megbámulták, rámutattak. Már hozzászokott. Sokkal magasabb volt, mint bármelyikük; nyilván nem közéjük való. Amikor rámutattak, mosolygott. Néha még biccentett is hozzá.

A legalsó szinteken kevés látnivaló akadt. Ez a rész egy masszív, négyszögletes építmény volt, majdnem hetven méter magas, és hatalmas márványtömbökkel rakták ki. Hűvös, dohos árkádjai között több száz kis, sötét szoba sorakozott, a világítótorony őrzőinek, karbantartóinak hivatalai és szállásai, valamint a háromszáz szamár istállói, amelyekkel a tüzelőt szállították a lámpáshoz. Ezek közül semmi sem csábította. Továbbhaladt, amíg ki nem ért arra a teraszra, amely a következő szintre vezetett. Itt már keskenyedni kezdett a torony, és nyolcszögletűvé vált: a homlokzata elegánsan barázdált gránitból készült, és lélegzetelállítóan szökkent a magasba.

Gioia ott várt rá.

– Ezt neked hoztam – mondta, egy nyárson sült húsfalatot nyújtva felé. – Sült bárány. Nagyon finom. Én már ettem, amíg vártam rád.

Adott neki még egy csészényi jeges, zöld színű serbetet is, és elszaladt gránátalmát venni. Tucatnyi átmeneti járkált a teraszon, mindenféle frissítőket árulva.

A férfi megkóstolta a húst, amely kívül ropogósra pörkölődött, belül kellemesen rózsaszín és lédús volt. Evés közben az egyik átmeneti odajött hozzá, és üres tekintettel az arcába bámult. Inas, barna bőrű férfi, egy szál vörös és sárga ágyékkötőben.

– Húst árulok. Nagyon finom sült bárány, csak öt drachma.

Phillips felmutatta a nyársát.

– Már van egy.

– Kiváló hús, nagyon puha. Három napig pácoltam…

– Kérem – rázta a fejét a férfi. – Nem akarok húst venni. Menjen odébb, kérem.

Az átmenetiek először zavarba ejtették, és még mindig sok mindent nem értett velük kapcsolatban. Nem gépek voltak – hús-vér lényeknek tűntek –, de emberek sem, és nem is bánt úgy velük senki. Sejtette, hogy mesterséges teremtmények, olyan gondos technológiai fejlesztés eredményei, melynek nyomai láthatatlanok voltak. Néhányan okosabbnak tűntek az átlagnál, de a legtöbben úgy viselkedtek, mintha önállóság nélküli szereplők lennének egy színdarabban, ami nagyjából stimmelt is. Számolatlanul voltak jelen mind az öt városban, mindenféle szerepben: pásztorok, kondások, utcaseprők, kereskedők, hajósok, utcai árusok, alkuszok, iskolásgyerekek, szekérhajtók, rendőrök, gladiátorok, szerzetesek, fazekasok, szajhák és zsebmetszők, tengerészek – amire csak szükség lehetett az élő, lélegző, nyüzsgő városok illúziójának fenntartásához. A sötét szemű emberek, Gioia népe sosem dolgozott. Nem voltak elegen, hogy üzemeltessenek egy várost, és egyébként is szigorúan turistáskodtak, városról városra jártak, ahogy a szeszélyük tartotta, Csanganból New Chicagóba, New Chicagóból Timbuktuba, Timbuktuból Asgardba, Asgardból Alexandriába, és így tovább.

Az átmeneti nem hagyta békén. Arrébb sétált, de az követte, és végül sarokba szorította a terasz szélén. Mikor Gioia pár perc múlva visszatért, gránátalmától nedves ajkakkal, az átmeneti még mindig a férfi körül nyüzsgött, és őrült kitartással próbált bárányhúst eladni neki. Túl közel állt hozzá, centikre az arcától, nagy, szomorú bociszemekkel meredt az övébe, és siralmas nógatással győzködte az áruja minőségéről. Volt már korábban ehhez hasonló gondja más átmenetiekkel. Gioia megérintette a lény könyökét, és rövid, éles hangon, amit Phillips még sosem hallott tőle, rászólt.

– Nem érdekli. Menj innen! – Amaz rögtön engedelmeskedett, a nő pedig felé fordult. – Határozottnak kell lenned velük.

– Megpróbáltam. Nem hallgatott rám.

– Megparancsoltad neki, hogy menjen el, és nem engedelmeskedett?

– Megkértem, hogy menjen el. Udvariasan. Talán túl udvariasan.

– Akkor is – dünnyögte a nő. – Szót kellett volna fogadnia egy embernek.

– Talán nem gondolt embernek – vetette fel Phillips. – A kinézetem miatt. A magasságom, a szemem színe. Talán azt hitte, én is valami átmeneti vagyok.

– Nem – rázta a fejét Gioia. – Átmeneti sosem árul átmenetinek. De egy polgárnak mindig engedelmeskedik. Nagyon egyértelmű a határ. Sosem lehet félreértés. Nem is értem, miért erősködött veled.

A férfi meglepődött, mennyire aggályoskodó lett a nő hirtelen: sokkal jobban, mint azt az incidens indokolta volna. Egy buta eszköz, ami talán valahogy rosszul lett beállítva, ami túl lelkesen kínálta az áruját… és akkor mi van? Na és? Gioia hamarosan szintén erre a következtetésre juthatott, mert vállat vont.

– Lehet, hogy hibás. Lehet, hogy az ilyesmi gyakoribb, mint sejtjük, nem gondolod? – Volt valami erőltetett a hangsúlyában, ami zavarta a férfit, de a nő csak mosolygott, és egy gránátalmát nyújtott át neki. – Tessék, kóstolj bele, Charles. Nagyon édes. Már régen kipusztult, tudod. Menjünk feljebb?

***

A nyolcszögletű középső rész több mint harminc méter magas lehetett, egy komor, klausztrofób cső, amit szinte teljesen kitöltött két széles, csigavonalban tekeredő rámpa a központi akna körül. A feljutás lassú volt: nem messze előttük egy szamárcsapat poroszkált fölfelé, hátukon a lámpáshoz való gyújtóssal és tüzelővel. Végül, mire Phillips már kezdett kifulladni és szédülni, kijutottak a második teraszra, ahol a nyolcszögletű szakasz átadta helyét a világítótorony legfelső, hengeres, karcsú részének.

Gioia kihajolt a mellvéden.

– Charles! Nézd a kilátást! Nézd!

A látvány fantasztikus volt. Az egyik oldalon látták az egész várost és a mocsaras Mareotisz-tavat, azon túl a poros egyiptomi pusztát, a másik irányban pedig a Földközi-tenger szürke, hullámos vizét. A férfi kimutatott a számtalan zátony és homoksziget felé, ami az öbölhöz vezető vizeket tarkította.

– Nem csoda, hogy kellett egy világítótorony ide – jegyezte meg. – A jelzés nélkül sosem találtak volna be a nyílt tengerről.

Hirtelen harsány robaj hallatszott a feje fölött. Phillips riadtan felnézett. Hatalmas, trombitát markoló Tritonszobrok meredtek ezen a szinten a világítótorony sarkaiból. A hozzá legközelebb álló szólalt meg. Bizonyára egy jelzés, egy figyelmeztetés a csalóka vízen navigáló hajóknak. Úgy sejtette, a hangot egy gőzhajtású mechanizmus kelthette, aminek kezelésén egy tucatnyi verejtékes átmeneti fáradozhatott a tritonok tövében égő tüzek körül.

Újfent elismerően rácsodálkozott arra, ahogy újra felépítették és megteremtették ezt az antik csodát. De vajon tényleg másolatok voltak? Még mindig nem értette, hogyan keltették életre a városokat. Még az is lehet, hogy ez tényleg az igazi Alexandria, amit előrerántottak a saját idejéből, ahogyan vele is tették. Talán ez itt tényleg az igazi világítótorony. Fogalma sem volt róla, melyik lehetett, vagy hogy melyik lenne nagyobb csodatétel.

– Hogyan jutunk fel? – kérdezte Gioia.

– Arrafelé, azt hiszem. Azon az ajtón át.

A csigavonalban tekeredő szamárrámpa idáig tartott, a tüzelőanyag innentől felvonón utazott tovább a központi aknában. A látogatók egy szűk lépcsőházban folytathatták a kapaszkodást, amely a végére olyan keskeny lett, hogy menet közben már nem is lehetett visszafordulni. Gioia fáradhatatlanul előresietett, a férfi pedig a korlátba kapaszkodva követte lassabban, menet közben a keskeny ablakréseket számolgatva, hogy megtörje a monotonitást. Már majdnem száznál tartott, mire végre kitántorgott a lámpás kamrájának kis előterébe. Tucatnyi látogató zsúfolódott már ott össze. Gioia a távolabbik oldalon állt, a fal mellett, ami a nyílt tengerre nézett.

Mintha érezni lehetett volna, ahogy az épület ingadozik a szélben. Milyen magasan lehettek? Száz méteren, kétszázon? A lámpás csarnoka magas volt és keskeny, egy rámpa osztotta ketté, felső és alsó részlegre. Alattuk átmenetiek csatárlánca adogatta a fát a felvonóból a lobogó tűzbe. Ilyen távolságból is megcsapta a hőség a platform tetején, amelyen az óriási, fényesre csiszolt fémtükör állt. Lángnyelvek csaptak fel és táncoltak a tükör előtt, amely kisugározta káprázatos fénynyalábját a tengerre. Füst szállt fel egy szellőzőből. Az épület csúcsán Poszeidón hatalmas szobra állt, zordan, harciasan a lámpás fölé tornyosulva.

Gioia a párkány mentén araszolt, amíg a férfihez nem ért.

– Az idegenvezető az előbb magyarázott, mielőtt ideértél volna – mutogatott a lány. – Látod ott azt a helyet, a tükör alatt? Aki ott áll és a tükörbe néz, olyan hajókat is meglát, amelyeket szabad szemmel nem venne észre. A tükör felnagyítja a dolgokat.

– Ezt el is hiszed?

Gioia az idegenvezető felé biccentett.

– Az mondta. Meg azt is, hogy ha jó irányba nézel, ellátni egészen Konstantinápolyig.

Olyan, mint egy gyermek, gondolta a férfi. Mind olyanok.

– Te magad mondtad a reggel, hogy nem lehet olyan messzire ellátni. Különben sem létezik még Konstantinápoly.

– De majd fog – felelte. – Ezt meg te mondtad, épp ma reggel. Akkor pedig látható lesz a világítótorony tükrében. Ez az igazság. Teljesen biztos vagyok benne.

Hirtelen a feljárat felé fordult.

– Nézd, Charles! Itt jön Nissandra és Aramayne. És ott van Hawk! Meg Stengard! – Gioia nevetett és integetett, a nevükön szólongatta őket. – Mindenki itt van! Mindenki!

Befurakodtak a terembe, a sok friss jövevény miatt néhányan, akik már fent voltak, kezdtek kiszorulni a túloldali lejárat felé. Gioia utat tört a tömegben, és megölelgette, megcsókolgatta az érkezőket. Phillips alig tudta megkülönböztetni őket egymástól – még azt is nehéz volt megállapítania, melyikük férfi és nő, mivel mind hasonló, laza köntöst viseltek. Néhány nevet azonban felismert. Ők voltak a lány különleges barátai, a csapata, akikkel városról városra járt végtelen, vidám kalandokra az ősi időkbe, mielőtt még találkozott volna a férfival. Némelyikükkel már találkozott Asgardban, Rióban, Rómában. A világítóterem idegenvezetője, egy zömök, széles vállú, vén átmeneti babérkoszorúval kopasz fején újra megjelent, és belevágott a szokásos előadásába, de senki sem figyelt oda rá – mindannyian a köszöntésekkel voltak elfoglalva, ölelkeztek, nevetgéltek. Néhányan Phillips elé furakodtak, és kinyúltak, lábujjhegyre emelkedve ujjaikkal megérintették az arcát furcsa köszönési szokásuknak megfelelően.

– Charles – mondták ünnepélyesen, gondosan két szótagban ejtve a nevét, mint mindenki. – Jó újra látni téged. Nagyon kellemes. Gioia és te… olyan szép pár vagytok. Jól passzoltok egymáshoz.

Valóban így lett volna? Talán igen.

A teremben akkora lett a zsivaj, hogy az idegenvezető szavából semmit sem lehetett érteni. Stengard és Nissandra ellátogattak New Chicagóba a víztáncra… Aramayne olyan lakomáról számolt be Csanganban, ami napokig tartott. Hawk és Hekna Timbuktuban jártak, hogy megnézzék a sókaraván érkezését, és hamarosan vissza is térnek oda… Lesz még egy utolsó buli Asgard bezárásának tiszteletére, amit kár lenne kihagyni. Az új várossal, Mohendzsodáróval kapcsolatos tervek, amelynek a megnyitójára már lefoglalták a helyeket. És igen, utána biztosan Konstantinápoly jön, a tervezők már alaposan beleásták magukat a bizánci történelembe… Olyan jó titeket látni, mindig olyan szépen néztek ki. Jártatok már a könyvtárban? Az állatkertben? Szerafisz templomában…?

Phillipstől pedig azt kérdezték: „Mi a véleményed Alexandriáról, Charles? Persze, te jól ismerhetted a te idődben. Úgy néz ki, ahogy emlékeztél rá?”

Mindig ilyeneket kérdeztek tőle. Látszólag nem fogták fel, hogy a könyvtár és a világítótorony Alexandriája már az ő huszadik századában is egy elveszett, legendás hely volt. Gyanította, hogy minden helyszínt, amit újra felépítettek, többé-kevésbé egy időben létezőnek képzeltek el. A császárok Rómája, a ptolemaioszi Alexandria, a dózsék Velencéje, a tangok Csanganja, az aesirek Asgardja mind egyformán valóságos és egyszerre képzeletbeli is, a múlt egy-egy apró darabja, a fantasztikus, emlékezet nélküli múlté, az idő sötét, feneketlen mélyéről leszedett gyümölcs. Számukra nem létezett kontextus, ami elválasztotta volna a múlt egyik korszakát a másiktól – a múlt egyetlen, határ nélküli, időtlen birodalom volt. Miért ne láthatta volna tehát Phillips a világítótornyot régebben, az 1984-es New Yorkból érkezve? Sosem tudta elmagyarázni nekik. Julius Caesar és Hannibál, Trójai Heléna és Nagy Károly, a gladiátorok Rómája és a Yankees New Yorkja, Gilgames és Trisztán és Othello és Robin Hood, George Washington és Viktória királynő – nekik mind egyformán valós és mesebeli alakok, fényes, mozgó figurák egy festett vászon előtt. A múlt, a tünékeny és képlékeny múlt számukra egyetlen, végtelenül hozzáférhető és összefüggő helyként létezett. Persze hogy azt hitték, már látta a világítótornyot korábban. Már volt annyi esze, hogy ne próbálja elmagyarázni nekik.

– Nem – felelte egyszerűen. – Most járok először Alexandriában.

Egész télen ott maradtak, talán még a tavaszba nyúlóan is. Alexandriában nehéznek bizonyult követni az évszakok váltakozását, és maga az idő múlása sem volt egyértelmű, ha egész életét turistaként élte valaki.

Napközben mindig akadt új látnivaló. Az állatkert, például: csodálatos park, varázslatos módon zöld és élénk a száraz, forró éghajlat ellenére, ahol elképesztő állatok járkáltak akkora elkerített területeken, amelyek szinte határtalannak érződtek. Voltak itt tevék, orrszarvúak, gazellák, struccok, oroszlánok, vadszamarak; és az ismerős afrikai vadak mellett a legnagyobb természetességgel hippogriffek, egyszarvúak, baziliszkuszok, tűzokádó sárkányok szivárványszín pikkelyekkel. Vajon az igazi Alexandria állatkertjében is voltak sárkányok és egyszarvúak? Valószínűleg nem. Ebben azonban igen; úgy tűnt, a színfalak mögött ügyködő mesterembereknek nem okozott nagyobb gondot a mitikus bestiák létrehozása, mint a tevék és gazellák megalkotása. Gioiának és barátainak amúgy is mind egyformán mesebeli volt. Ugyanúgy lenyűgözte őket az orrszarvú, mint a hippogriff – egyik sem tűnt furcsábbnak a másiknál. Amennyire Phillips meg tudta állapítani, az ő korszakának egyetlen emlőse vagy madara sem élt már ebben a században, egy-két macskát és kutyát kivéve, bár azok közül is sokat újrateremtettek.

Aztán ott volt a könyvtár! Az idő markából kimenekített sok, elveszett kincs! Káprázatos, oszlopsoros márványfalak, tágas, magas boltozatú olvasótermek, sötét, kígyózó halmok a végtelenségig. A hétszázezer papirusztekercs elefántcsont markolata katonás rendben a polcokon. Tudósok és könyvtárosok suhantak nesztelenül, halvány, bölcs mosollyal köszöntek, de láthatóan lekötötte őket valami magasztos gondolat. Vajon a tekercsek is illúziók voltak? „Itt megtalálható Szophoklész összes drámája”, mondta éppen az idegenvezető egy derűs kézmozdulat kíséretében a polcok irányába mutatva. A százhuszonhárom színdarabjából csak hét élte túl a könyvtár sorozatos feldúlását a rómaiak, a keresztények és az arabok által. Vajon az elveszett darabok is megvoltak itt? A Triptolemusz, a Nauszikaá, a Iaszón és a többi? És vajon megtalálná itt a varázslatos módon visszaállított többi eltűnt ókori kincset, Odüsszeusz emlékiratait, Cato római történelemről szóló írásait, Thuküdidész művét Periklész életéről, és Titus Livius hiányzó írásait? Amikor azonban Phillips megkérdezte, hogy bejárhatja-e a polcsorokat, az idegenvezető sajnálkozó mosollyal azt mondta, minden könyvtáros elfoglalt, és talán máskor próbálkozhat. Mindegy is, gondolta a férfi. Még ha valahogy vissza is állították az elveszett antik műveket, hogyan is tudná elolvasni őket? Nem értett görögül.

A város lüktetett körülötte. Káprázatosan szép hely volt: a hatalmas öböl vitorláktól roskadozott, a széles sugárutak határozott, kelet–nyugati és észak–déli irányban szelték keresztül-kasul a várost, a napfény szinte hallhatóan verődött vissza az istenek és királyok palotáinak faláról. Nagyon jó munkát végeztek, gondolta a férfi: nagyon is jót. A piactéren határozott tekintetű kereskedők kínálták portékáikat tucatnyi titokzatos nyelven, ébenfára, arábiai füstölőre, jádéra, párducbőrre alkudozva. Gioia vett egy halvány pézsmaillatú parfümöt egy elegánsan kinéző üvegfiolában. Bűvészek és zsonglőrök és írnokok viaskodtak az arra járók figyelméért, és kértek pár érmét a munkájukért cserébe. Szíjon vezetett fekete, napbarnított és talán kínai származású rabszolgákat árultak licitre, az izmaikat, a fogaikat mutogatták, vagy a keblüket, combjaikat tárták fel a potenciális vevőknek. A gümnasziónban meztelen atléták gerelyt hajítottak és diszkoszt vetettek, vagy birkóztak nagy elánnal. Gioia egyik barátja, Stengard sietett oda a lányhoz egy ajándék arany nyaklánccal, ami még Kleopátrának is becsületére vált volna. Egy óra múlva már nyoma veszett – vagy elvesztette, vagy elajándékozta, mikor Phillips nem figyelt oda. Másnap vett egy még szebbet. Bárkinek lehetett annyi pénze, amennyit csak akart, mindössze kérnie kellett: olyan egyszerű volt ez nekik, mint a levegővétel.

Olyan itt lenni, mintha moziban ülne, mondogatta magának a férfi. Mindennap más volt a műsor: cselekmény az nem sok akadt, de a látvány fantasztikus, és minden részletre odafigyeltek. Egy megafilm, egy óriási, kiterjedt szórakoztató látványosság, amelyben a Föld teljes lakossága szerepelt. Ráadásul mindez könnyedén, spontánul ment: ahogy egy moziba beülve sem kezdett el azon gondolkozni, hogyan dolgozott a díszletek mögött a rengeteg technikus, az operatőr, a jelmeztervezők és díszletezők, a világosítók, a makettezők és a hangmérnökök, ugyanúgy itt is eldöntötte, nem kérdőjelezi meg, hogyan, milyen módon épült fel ez az Alexandria a lábai alatt. Valóságosnak tűnt. Az is volt. Amikor erős vörösbort ivott, kellemesen zsongani kezdett a feje tőle. Ha leugrott volna a világítótorony tetejéről, gyanította, hogy meghalt volna, de talán nem maradna sokáig halott: úgy sejtette, volt rá módszerük, hogy őt is visszaállítsák, ha szükséges. A halál nem bizonyult leküzdhetetlen akadálynak.

Nappal várost néztek. Este Gioiával partikra jártak a hotelben, a tengerparti villákban, a nemesi palotákban. Mindig a szokásos társaság volt velük: Hawk és Hekna, Aramayne, Stengard és Shelimir, Nissandra, Asoka, Afonso, Protay. A partikon minden polgárra tíz átmeneti jutott, legtöbbjük szolgáló, a többiek a szórakoztatásról gondoskodtak, vagy vendégként statisztáltak, elvegyültek a többiekkel. Mégis mindenki mindig tudta, ki a polgár és ki csak átmeneti. Phillips úgy sejtette, az ő státusza valahol a kettő között volt. Azt biztosan tudta, hogy olyan tisztelettel bántak vele, amit az átmenetieknek sosem adtak volna meg, mégis akadt valami leereszkedő a modorukban, ami elárulta nemcsak azt, hogy nem közéjük való, de azt is, hogy a létezés egészen más szintjén áll, mint ők. Gioia szeretőjeként volt némi tekintélye a szemükben, de nem túl sok: nyilvánvalóan mindig kívülálló marad, egy primitív, aki ősi és furcsa. Ami azt illeti, az is feltűnt neki, hogy Gioiát, bár nyilvánvalóan a társadalmuk tagja volt, szintén kicsit kívülállóként kezelték, mint egy afféle kereskedő dédunokáját egy Plantagenet-családi összejövetelen. Nem mindig szerzett tudomást a legjobb partikról időben, a barátai nem mindig ugyanazzal a melegséggel viszonozták lelkendező öleléseit, és néha csak nagy nehezen szerzett tudomást valami pletykáról, amit nem osztottak meg vele. Vajon azért, mert Phillipset választotta szeretőjének? Vagy fordítva: azért választotta a férfit szeretőnek, mert nem volt teljes értékű tagja a kasztjuknak?

Saját, hozzájuk viszonyított primitívsége legalább beszédtémát szolgáltatott a partikon. „Meséljen nekünk a háborúról”, kérték. „Meséljen a választásokról. A pénzről. A járványokról.” Mindent tudni akartak, de nem úgy tűnt, mint akik különösebben oda is figyelnének: a tekintetük könnyen elrévedt. Ettől függetlenül azért kérdezgették. Mesélt nekik a forgalmi dugókról, a politikáról, dezodorokról, vitamintablettákról. Mesélt a cigarettáról, újságokról, metrókról, telefonkönyvekről, hitelkártyákról és kosárlabdáról. „Melyik volt a maga városa?” kérdezték. New York, felelte. „És mikor is? A hetedik században?” A huszadikban. Erre összenéztek és bólintottak. „Meg kell csinálnunk”, mondogatták. „A World Trade Center, az Empire State Building, a Citicorp Center, a Mennyei Szent János-katedrális: lenyűgözőek! És a Yankee Stadion. Meg a Verrazano híd. Mindet megcsináljuk. De előbb Mohendzsodáró jön. Aztán, azt hiszem, Konstantinápoly. Sokan éltek a maga városában?” Hétmillióan, válaszolta. És ez csak az öt kerület. A többiek bólogattak, nyájasan mosolyogtak, a szemük sem rebbent a szám hallatán. Hétmillió vagy hetvenmillió – nekik egyre ment. Egyszerűen csak előállítottak annyi átmenetit, amennyire szükségük volt. Eltűnődött rajta, vajon mennyire találnák el a várost. Alexandriából és Asgardból nem vonhatott le messzemenő következtetéseket. Itt lehettek egyszarvúak és hippogriffek is az állatkertben, élő szfinxek járhatták az utcákat, de még őt sem zavarta. A festői Alexandria legalább olyan jó helynek tűnt, mint a történelmi város, ha nem még jobbnak. De milyen szomorú és kiábrándító lenne, ha az általuk felépített New Yorkban Greenwich Village északon lenne, a Times Square pedig Bronxban, a lágy, New York-i akcentus helyett pedig savannah-i vagy New Orleans-i ízes kiejtéssel beszélnének. Emiatt egyelőre nem kellett aggódnia. Valószínűleg csak udvariaskodtak, amikor megemlítették, hogy New York is sorra kerül. Ott volt még előttük a gazdag múlt: Ninive, a fáraók Memphisze, Viktória királynő Londonja, vagy Shakespeare-é, vagy III. Richárdé, esetleg a Medicik Firenzéje, Abelard és Heloise Párizsa, vagy XIV. Lajosé, Moctezuma Tenochtitlánja és Atahualpa Cuzcója; Damaszkusz, Szentpétervár, Babilon, Trója. És ott voltak még az olyan városok, mint New Chicago, ami hozzá képest is a jövőből lett kiragadva, de az ittenieknek mégis ősi történelem. Ebben a gazdagságban, a számtalan lehetőség között még a hatalmas New York is várhat magára, amíg sorra kerül. Vajon ő még itt lesz, amikor eljutnak odáig? Addigra talán már ráunnak Phillipsre, és visszaküldik a saját idejébe. Vagy egyszerűen megöregszik és meghal. Valószínűleg még itt is meg fog halni egy idő után, bár látszólag senki más nem halt meg. Nem tudhatta. Rá kellett jönnie, hogy igazából semmit sem tud.

Egész nap fújt az északi szél. Íbiszek hatalmas rajai jelentek meg a város fölött a kontinens forrósága elől menekülve, jellegzetes fekete nyakkal és piszkafa lábaikkal, és rikoltozva szelték az eget. A szentnek tartott madarak ezrével ereszkedtek alá, elleptek minden utat, lecsaptak a pókokra, bogarakra, egerekre, a húsboltok és pékségek kidobott koncaira. Gyönyörűek, de bosszantóan ott voltak mindenütt, ürülékükkel bombázták a márványépületeket. Minden reggel átmenetiek egész kis serege vakargatta le gondosan a nyomokat. Gioia kevesebbet beszélt hozzá. Fagyosnak, zárkózottnak, rosszkedvűnek tűnt, és volt benne valami megfoghatatlan, mintha lassacskán láthatatlanná kezdett volna válni. A férfi úgy érezte, tapintatlanság lenne megkérdeznie, mi a baj. Talán csak a nyugtalanság tette. Vallásos lett, drága áldozatokat mutatott be Szerafisz, Ízisz, Poszeidón és Pán templomaiban. Elment a város nyugati szélén álló nekropoliszba, hogy koszorút helyezzen el a katakombák sírjain. Egyetlen nap alatt háromszor megmászta a világítótornyot, a kimerültség legapróbb jele nélkül. Az egyik délután, amikor Phillips visszatért a könyvtárban tett látogatásából, meztelenül találta a lányt a teraszon; valami illatos, zöld pakolással kente be magát. Hirtelen megszólalt:

– Ideje elmenni Alexandriából, nem gondolod?

Mohendzsodáróba akart menni, de a város még nem állt készen a látogatók fogadására. Ehelyett keletre repültek Csanganba, ahol már évek óta nem jártak. Phillips javasolta: remélte, hogy az ősi Tang főváros kozmopolita tarkasága felvidítja.

Ezúttal a császár vendégei lesznek: ez szokatlan kiváltság volt, amelyet általában jóval előre le kellett szervezni, de a férfi elmondta Gioia néhány, befolyásosabb barátjának, hogy a lány boldogtalan, ezért gyorsan megszerveztek mindent. Három vég nélkül hajlongó, hosszú, aranyköpenyes és bíbor selyemöves hivatalnok várta őket a Ragyogó Erény Kapujában a város déli falánál, és a vendégházukhoz kísérték őket a császári palota és a Tiltott Kert szomszédságában. Könnyed, szellős hely volt, vékony, vakolt téglás falakkal, melyeket sötét, illatos fagerendák kereteztek. A zöld és sárga tetőcserepeken szökőkutak csobogtak, végtelen, hűs vízfüggönyt teremtve a gondosan keringtetett vízből. A balusztrádokat márványból faragták, az ajtótokokat aranyozással emelték ki.

Phillips és Gioia is többszobányi külön lakosztályt kaptak, bár ők inkább a ház szívében álló, damasztborítású hálószobán osztoztak. Amint megérkeztek, a lány bejelentette, hogy a lakosztályába vonul, fürödni és átöltözni.

– Hivatalos fogadás lesz ma este a palotában – mondta. – Állítólag a császári fogadások minden képzeletet felülmúlóan káprázatosak. A legjobb formámat akarom nyújtani.

A császár és miniszterei, magyarázta a férfinak, a Legfőbb Méltóság Termében fogadják őket, majd egy ezerfős banketten vesznek részt, ahol perzsa táncosok és a híres csungnani zsonglőrök szórakoztatják a vendégeket. Ezután mindenkit beterelnek a Tiltott Kertbe a sárkányversenyre és a tűzijátékra.

Phillips a saját szobájába ment. Két kecses szolgálólány vetkőztette le és fürdette meg illatos szivacsokkal. A házhoz tizenegy átmeneti is tartozott, akik a cselédeik lettek: halk szavú, diszkrét, macskaszerű kínaiak, akiket tökéletes élethűséggel reprodukáltak – egyenes, fekete hajjal, szinte ragyogó, halvány bőrrel, vágott szemekkel. A férfi gyakran eltűnődött rajta, mi történt egy város átmenetijeivel, ha a hely ideje lejárt. Vajon Asgard langaléta, skandináv hőseit éppen átdolgozzák inas, sötét bőrű dravidákká Mohendzsodáróhoz? Ha majd Timbuktu napjai lejárnak, tarka köntösű, fekete harcosaikat karcsú bizánciakká alakítják át, hogy megtöltsék velük Konstantinápoly árkádsorait? Vagy egyszerűen eldobják őket, mint fölös díszleteket, elteszik valami raktárba, és az új modellből legyártanak annyit, amennyit kell? Nem tudta. Amikor egyszer megkérdezte róla Gioiát, a lány feszengeni kezdett és csak homályosan válaszolt. Nem tetszett neki, hogy információkat akart tőle, és a férfi sejtette, hogy azért, mert maga sem tudta a válaszokat. Ezek az emberek nem is kérdőjelezték meg a világuk működését; a kíváncsisága olyan huszadik századi volt, mondogatták neki udvarias, enyhén lekezelő hangsúllyal. Miközben a két, apró termetű cselédlány a szivacsokkal dörzsölgette, felmerült benne, hogy szolgáltak-e valahol korábban, Csangan előtt. Esetleg Rióban vagy Rómában? Hárún ar-Rasíd Bagdadjában? De már előre tudta, hogy ezek a törékeny lányok csak kuncognának és visszavonulnának, ha kérdezgetni kezdené őket. Az átmenetiek faggatása nemcsak illetlen volt, de fölösleges is: mintha a bőröndjét kérdezgette volna.

A fürdés és a felöltözés után, gazdag, vörös selymekbe burkolva bejárta a házukat, megcsodálta a zöld jádefüggőket a tornácon, a fényes, gesztenyebarna pilléreket, a bonyolultan összefonódó, tetőt tartó gerendák tarka színeit. Aztán megelégelve magányosságát, a Gioia lakosztályának bejárata előtti bambuszfüggönyhöz lépett. Odabent mindössze egy hordár és egy cseléd állt, és jelezték, hogy ne lépjen be, de a férfi csak rájuk meredt, és az átmenetiek félresomfordáltak. A füstölőillat nyomán jutott el az öltözőszobáig, ahol megállt, éppen csak az ajtón kívül.

A lány meztelenül, Phillipsnek háttal ült egy díszes öltözőasztal előtt, amelyet egy ritka, lángszínű faberakás ékesített narancssárga és zöld porceláncsíkokkal. Egy polírozott bronztükörben nézegette magát, amit az egyik cseléd tartott: a fejbőrét vizsgálgatta aprólékosan, ahogyan ősz hajszálat szokott keresni az ember.

Ez azonban furcsának tűnt. Gioia ősz hajszállal? Egy polgár? Egy átmeneti talán mutatja némi öregedés jelét, de egy polgár bizonyosan nem. A polgárok örökre fiatalok maradtak. Gioia is inkább látszott fiatal lánynak, az arca sima, ránctalan, a teste feszes, a haja sötét: ez igaz volt minden polgárra, akivel a férfi valaha találkozott. Mégis félreérthetetlennek tűnt, amit látott. Gioia talált egy hajszálat, fintorgott, kitépte. Aztán még egyet. És még egyet. Az ujjhegyét az arcához nyomta, mintha a keménységét tesztelné. Lehúzta az alsó szemhéja alatt a bőrt. A hiúság oly ismerős apró gesztusai, mégis olyan furcsa volt itt látni, ebben az örökké fiatal világban. A lány aggódott az öregség miatt? Talán a férfi figyelmét is elkerülték az öregedés apró jelei? Vagy ez idáig ilyen keményen dolgozott a háta mögött, hogy ne vegye észre? Talán erről lehetett szó. A többi polgárral kapcsolatban is tévedett volna? Ők is öregedtek, mint a kevésbé szerencsés korok lakói, csak jobban rejtegették? Hány éves volt a lány egyáltalán? Harminc? Hatvan? Háromszáz?

Gioia elégedettnek látszott. Egy legyintéssel elküldte a tükröt, felállt és intett, hogy adják rá a báli köntösét. Phillips még mindig észrevétlenül figyelte az ajtó mögül: apró, kerek, szinte fiús fenekét, a gerince elegáns vonalát, válla meglepő szélességét. Nem, gondolta, nem öregedett. A teste még mindig olyan lányosnak és fiatalnak tűnt, mint amikor először találkoztak, bármikor is volt az – ő maga sem tudta, mert nehezen követte az idő múlását. Abban biztos volt, hogy évek teltek már el a megismerkedésük óta. Az ősz hajszálak, a ráncok és táskák, amiket olyan elkeseredetten keresgélt, bizonyára csak a hiúsága szüleményei. Még ebben a távoli, futurisztikus korban sem tűnt el hát teljesen ez a tulajdonság. Vajon miért aggasztotta annyira Gioiát az öregedés? Csak affektált volna? Ezek az emberek mind perverz örömüket lelték abban, hogy egyszer talán megöregednek? Vagy ez csak a lány privát félelme, az Alexandriában rátört titokzatos depressziójának újabb tünete?

A férfi nem akarta, hogy Gioia azt higgye, kémkedik utána, mikor csak meg szerette volna látogatni, ezért nesztelenül visszavonult, hogy felöltözzön az esti fogadásra. A lány egy óra múlva jött át hozzá, gyönyörűen felöltözve, tetőtől talpig élénk, aranyszálas mintákkal átszőtt, tarka színű ruhában, teljesen kifestett arccal, elefántcsont fésűkkel feszes kontyba fogott hajjal: ahogy egy császári udvari hölgyhöz illett. Phillipset is alaposan kiöltöztették – egy padlóig érő, csillogó selyemköntöst kapott, arra egy fényes, fekete karinget arany sárkányos hímzéssel, egy nyakláncot vörös korallékkel, és egy ötszögletes, szürke filckalapot, amely úgy tornyosult felfelé több redővel, mint egy zikkurat. Gioia mosolyogva az arcához érintette az ujját.

– Csodálatosan nézel ki – mondta. – Mint egy nagy mandarin!

– Te pedig úgy, mint egy császárnő – felelte. – Valami távoli földről: Perzsiából vagy Indiából, aki köszönteni jött a Mennyek Fiát.

Túláradó szeretet töltötte el, és csuklójánál finoman megragadva magához húzta a lányt, amennyire a bonyolult ruházat engedte. Ám ahogy előrehajolt, hogy finoman és gyengéden az orra hegyére leheljen egy csókot, váratlan furcsaságot, egy anomáliát vett észre: a smink fehér festéke mintha felnagyította és nem eltüntette volna bőrének apró kontúrjait, és kiemelt olyan részleteket, amiket eddig észre sem vett. Finom ráncok hálóját látta meg a szeme sarkában, egy árok kezdetének félreismerhetetlen jelét a szájától balra, és talán vízszintes ráncok kezdődő nyomát a homlokán. Érezte a borzongást a tarkóján. Tehát mégsem affektált, amikor olyan elmélyülten tanulmányozta magát a tükörben. Valóban kezdett meglátszódni rajta a kor, annak ellenére, hogy Phillips eddig abban a hitben élt, ezek az emberek kortalanok. Egy pillanattal később azonban már elbizonytalanodott. Gioia elfordult, és finoman egy fél lépést eltávolodott tőle – bizonyára nyugtalanítónak találta, ahogy a férfi bámulta –, és a látni vélt ráncok eltűntek. Még egyszer alaposan megnézte, de már csak a kislányos simaságot látta újra. Érzéki csalódás csupán? Túl élénk fantáziájának terméke? Zavarban volt.

– Gyere – nyújtotta a karját a lány –, ne várassuk meg a császárt.

Öt bajuszos, páncélos harcos, és hét cintányéros-dudás zenész kísérte őket a Legfőbb Méltóság Csarnokába. Ott már összegyűlt az udvar apraja-nagyja: hercegek és miniszterek, főhivatalnokok, sárga kámzsás szerzetesek, egy seregnyi császári ágyas. Az aranyozott állványzatként mindenki fölé tornyosuló trónszékek jobbján, a kiemelt vendégeknek járó helyen szigorú ábrázatú férfiak ültek idegen öltözékekben: Róma és Bizánc, Arábia és Szíria, Korea, Japán, Tibet és Türkisztán nagykövetei. Zománcozott tégelyekben füstölők csokrai parfümös illatokat árasztottak, miközben egy poéta lágy, elnyújtott hangokkal teli dalt énekelt, és kis hárfán kísérte magát. Aztán megérkezett a császár és a császárné: két apró, öreg ember, viaszos ábrázattal, végtelen lassúsággal, apró, gyermeki léptekkel vonulva. Trombitaszó harsant, miközben fellépdeltek a trónra. Amikor a kis császár leült (egészen babaszerűnek tűnt, ősi, fakó és töpörödött, ám mégis hihetetlen hatalom megtestesítője), kinyújtotta mindkét kezét, és megszólaltak a hatalmas gongok. Káprázatosan fényűző jelenet volt, hatalmas és lehengerlő.

Ezek mind átmenetiek, jött rá Phillips hirtelen. Alig egy maréknyi polgárt látott csak – nyolcat, tízet, legfeljebb egy tucatnyit szétszórva a hatalmas teremben. Felismerte őket a szemükről, a sötét, élénk, értelmes tekintetükből. Nemcsak a császári udvar látványosságát figyelték, hanem Gioiát és őt is, a lány pedig diszkréten mosolyogva, szinte észrevétlen biccentésekkel vette tudomásul a jelenlétüket és figyelmüket. Ők voltak egyedül autonóm, igazi élő személyek a teremben. Mindenki más, az egész káprázatos udvar, a nagy mandarinok és paplovagok, a hivatalnokok, a kuncogó ágyasok, a gőgös nagykövetek, a vén császár és császárné, mind csak a díszlet részei. Vajon látott-e valaha ennél nagyszabásúbb szórakoztatást a világ? Ennyi pompát, ilyen óriási látványosságot minden este, alig egy tucatnyi néző kedvéért?

A banketten a kis csapatnyi polgárt egy asztalhoz ültették, külön a többiektől, egy kerek, ónix kőtömb köré, melyet áttetsző, zöld selyemmel takartak le. Végül összesen tizenheten voltak Gioiával együtt; a lány ismerte mindannyiukat, bár amennyire a férfi meg tudta állapítani, egyikük sem abba a társaságba tartozott, akikkel korábban találkozott. A bemutatkozással meg sem próbálkoztak. A lakoma során beszélgetni sem nagyon volt lehetőség: folyamatos, elképesztő lárma uralkodott végig a teremben. Három zenekar játszott egyszerre, plusz még néhány ide-oda csapódó zenész, valamint egy seregnyi szerzetes és segédeik, akik asztaltól asztalig járkáltak hangosan kántálva és füstölőket lengetve, fülsiketítő dob- és gongszó közepette. A császár nem szállt alá a trónjáról, hogy csatlakozzon a társasághoz; látszólag aludt, bár néha mintha a zene ütemére intett volna a kezével. Megtermett, félmeztelen, barna bőrű, széles járomcsontú rabszolgák hordták folyamatosan az ételt, pávanyelvet és főnixmellet élénk színű, sáfrányos rizságyon, törékeny, alabástrom-tányérokban tálalva. Evőpálcikának karcsú, sötét jádekő botokat kaptak. A kristályserlegekben felszolgált bor sűrű volt és édes, mazsolás utóízzel, és egyik sem maradhatott üresen túl sokáig. Phillips érezte, hogy kezd zsongani a feje: amikor megjelentek a perzsa táncosok, nem tudta megmondani, öten vannak-e vagy ötvenen, és miközben előadták bonyolult, pörgő-forgó műsorukat, olyan érzése támadt, mintha muszlinnal takart alakjuk szétfolyt és összemosódott volna egymással. Félelmetesen ügyesek voltak, még mikor félre akart nézni róluk, akkor sem tudott. Az utánuk jövő csungnani zsonglőrök szintén tehetségesnek bizonyultak, ugyanakkor félelmetesnek is. Szablyákkal, fáklyákkal, élő állatokkal, porcelánvázákkal, rózsaszín jádefejszékkel, ezüstharangokkal, aranyozott poharakkal, kerekekkel, bronztégelyekkel töltötték meg a levegőt anélkül, hogy elejtettek volna bármit is. A polgárok udvariasan tapsoltak, de nem tűntek túl lenyűgözöttnek. A zsonglőrök után visszatértek a táncosok, ezúttal gólyalábakon. A felszolgálók halvány levendulaszín, gőzölgő hússzeleteket hoztak, melyek ízre és textúrára is idegenek voltak: tevehús lehetett talán, vagy víziló, esetleg egy fiatal sárkány izmosabb része. Még több bor érkezett. A férfi erőtlenül megpróbálta egy intéssel elküldeni a felszolgálót, de amaz rendíthetetlen volt. Ezúttal szárazabb, zöldes aranyszínű, savanykás bort töltöttek. Ezüst, jéghidegre hűtött tálakban jégkását is adtak hozzá, amelyet erős, füstös ízű brandyvel ízesítettek. A zsonglőrök másodjára is előadták mutatványukat.

Azt hitte, rosszul lesz. Tehetetlenül nézett körül, Gioiát keresve, aki józannak tűnt, sőt, szinte mániákusan élénknek, szemei rubintként csillogtak. Gyengéden megérintette a férfi arcát. Hűvös szellő tört be a csarnokba: megnyitották az egyik falat, amely mögött a kert, az éjszaka és a csillagok látszottak. Odakint egy óriási, falábazaton álló kerék állt, amelyre olajozott papírt feszítettek. Az elmúlt órában állíthatták fel: majd negyven méter magas volt, és óriási szentjánosbogarakként ezrével lógtak róla az apró lámpások. A vendégek elkezdtek kisorjázni a teremből. Phillips hagyta, hogy magával sodorja a tömeg a kertbe, ahol a sárga fényű hold alatt furcsa, göcsörtös ágú, sűrű tüskés fák magasodtak baljóslatúan. Gioia a férfiba karolt. Lementek egy fortyogó, piros folyadékkal teli tóhoz, és nézték, amint skarlátvörös, flamingószerű, háromméteres madarak szúrós szemű, türkizkék angolnákat szúrtak le a csőrükkel, hogy aztán megegyék őket. Csodálkozva néztek fel a több mint húszméteres, kék csempékkel kirakott, pocakos Buddhára. Egy aranysörényű ló ügetett el előttük, patáinak nyomán szikrát hányt a macskakő. Karcsú ágaikat furcsán ringató citromfák ligetében szemben találta magát a császárral, amint magányosan állt és a sarkán hintázott. A vénember megfogta a férfi kezét, valamit a tenyerébe nyomott, és összezárta rajtuk az öklét. Mikor Phillips kinyitotta a tenyerét, egy maréknyi apró, szabálytalan formájú gyöngyszemet talált benne. A lány elvette tőle, és feldobta őket, azok pedig apró petárdákként robbantak szét, színes fényszikrákat szórva. Nem sokkal később a férfi rájött, hogy már nincs rajta az ing, sem a köntös, és Gioia meztelenül magával húzta egy nyirkos, kék mohaszőnyegre, ahol hajnalig szeretkeztek, először hevesen, aztán lassan, elnyújtottan, álmatagon. Napkeltekor ébredve lenézett a lányra, és érezte, hogy valami nincs rendben.

– Gioia? – kérdezte bizonytalanul.

A lány elmosolyodott.

– Á, nem. Ő Fenimonnal volt ma éjjel. Én Belilala vagyok.

– Fenimonnal…?

– Régi barátok. Évek óta nem találkoztak.

– Ah, értem. És te…?

– Belilala – ismételte a lány, és az arcához érintette az ujjait.

***

Belilala azt mondta, ebben semmi szokatlan sincs. Gyakran megesett az ilyesmi, inkább az a különleges, hogy a férfivel eddig még nem. Két polgár összejött, egy darabig együtt utazgattak, eltávolodtak egymástól, majd később újra egymásra találtak. Ez nem azt jelentette, hogy a lány örökre elhagyta Phillipset, csak azt, hogy úgy döntött, most Fenimonnal lesz. Gioia vissza fog térni hozzá. Addig pedig nem kell egyedül lennie.

– New Chicagóban találkoztunk először. Aztán újra láttuk egymást Timbuktuban. Elfelejtetted volna? Ó, igen, látom, elfelejtetted! – A nő derűsen felnevetett, egyáltalán nem tűnt megbántottnak.

Hasonlított annyira Gioiára, hogy akár testvérek is lehettek volna. A férfinek azonban majdnem minden polgár egyformának tűnt. A kinézetükön túl azonban hamar rájött, hogy a két nő nem igazán hasonlít egymásra. Belilalában volt valamiféle nyugalom, a béke mély forrása, ami a szeszélyes, türelmetlen Gioiából szinte teljesen hiányzott. Csangan nyüzsgő utcáin sétálgatva nem adta jelét annak a lázas nyughatatlanságának, ami miatt mindig tudni akarta volna, mi van azon túl, és azon, sőt, még azon is túl. A Hszingcsing-palota bejárása közben nem kezdett el öt perc után kérdezősködni, hogy hogyan juthatnak el Huszancsung Kútjához vagy a Vadlúd Pagodához. A kíváncsiság nem emésztette úgy Belilalát, mint Gioiát. Ő nyilván azt hitte, hogy mindig lesz idő, hogy meglátogasson mindent, amit akar. Voltak napok, amikor Belilala egyáltalán nem is akart kimozdulni, hanem megelégedett azzal, hogy a lakosztályában maradt, és táblás játékot játszott színes kavicsokkal vagy a kertben gyönyörködött.

Phillips furcsamód élvezni kezdte a pihenőt Gioia intenzív, világfelfaló éhsége után. Mégis, alig várta, hogy a lány visszatérjen. A gyönyörű, gyengéd, békés és türelmes Belilala túl tökéletes volt neki. A nő valószerűtlennek tűnt makulátlanságával, akárcsak azok a Szung jádezöld kerámiavázák, amelyeken nyoma sem látszott az emberi kéz alkotta egyenetlenségeknek. Kicsit mintha lélektelen lett volna: hibátlan külső, üres belsővel. Belilala akár átmeneti is lehetett volna, bár a férfi tudta, hogy nem az. Bejárták együtt Csangan pavilonjait és palotáit, kifinomultan beszélgethettek ebéd közben, és együtt hálni is élvezetes volt, de nem tudta szeretni, sőt, még megfontolni sem ennek a lehetőségét. Nehezére esett elképzelni, ahogy a nő aggódva vizsgálgatja magát egy tükörben ráncokat és ősz hajszálakat keresve. Belilala sosem fog idősebbnek tűnni, mint most, mint ahogy fiatalabb sem lehetett soha. A tökéletesség nem halad az idő tengelye mentén. Ragyogó külsejének tökéletessége miatt a belső énje megismerhetetlen maradt a számára. Gioia sebezhetőbb volt, nyilvánvalóan tökéletlenebb – nyugtalansága, ingadozó hangulata, hiúsága, félelmei miatt elérhetőbbnek és megérthetőbbnek bizonyult saját, tökéletlen huszadik századi érzékeinek.

Néha megpillantotta Gioiát, amint a lány a várost járta, vagy legalábbis azt hitte, ő volt az. Egy másodpercre látni vélte a perzsa bazár csodaárusai között, aztán a zoroasztriánus templom előtt, majd a Kígyó Park aranyhalas tavának partján. De sosem lehetett biztos benne, hogy valóban őt látta-e, és nem tudott elég közel kerülni hozzá, hogy megbizonyosodjon róla. Mintha hatodik érzéke lett volna, hogy eltűnjön, amikor a közelébe ért, akár egy titokzatos szirén, amint reménytelen hajszába csalja. Egy idő után rá kellett jönnie, hogy addig nem fogja megtalálni a lányt, amíg az nem akarja.

Az időérzéke megint cserben hagyta. Hetek, hónapok, évek teltek el? Fogalma sem volt. Ebben az egzotikus, gazdag, titokzatos és varázslatos városban minden folyamatosan változott, és a napok határai elmosódtak. Épületek, sőt egész utcák tűntek el egy délután, hogy aztán pár nap múlva újra felhúzzák őket valahol máshol. Hatalmas pagodák nőttek ki gombaként a földből egyetlen éjszaka alatt. Asgardból, Alexandriából, Timbuktuból, New Chicagóból érkező polgárok keveredtek, maradtak egy ideig, nyomuk veszett, visszatértek. Folyamatosak voltak az udvari fogadások és bankettek, színházi események, egyik olyan, mint a másik. A korábbi császárok tiszteletére rendezett ünnepségek talán adhattak volna valami ütemet az éves naptárnak, de úgy tűnt, véletlenszerűen zajlanak. Taj Csung halálának évfordulóját például egy évben kétszer is megrendezték, egyszer hóban, aztán nyár közepén, míg Wu császárné felemelkedését egyetlen évszakon belül megismételték. Talán ő értett félre valamit, de tudta, hiába is kérdezne bárkit.

***

– Elmenjünk Mohendzsodáróba? – kérdezte váratlanul egy napon Belilala.

– Nem tudtam, hogy már megnyílt – felelte.

– Ó, pedig igen. Már egy ideje.

Phillips elbizonytalanodott. Ez a hír váratlanul érte.

– Gioiával együtt akartunk odamenni – mondta óvatosan.

A lány barátságosan elmosolyodott, mintha csak arról beszélgetnének, hol vacsorázzanak az este.

– Valóban? – kérdezte.

– Már Alexandriában megbeszéltük. Ha veled mennék helyette… Nem tudom, mit mondjak, Belilala. – A férfi érezte, kezd nagyon zavarba jönni. – Tudod, hogy szeretném megnézni. Veled is. Másrészt viszont úgy érzem, nem kellene odamennem, amíg újra együtt nem vagyok Gioiával. Ha egyáltalán.

Milyen ostobán hangzott ez, milyen esetlen és gyermeteg! Azon kapta magát, hogy nem tud a lány szemébe nézni.

– Megígértem neki, ugye érted… – kezdte nyugtalanul, némi elkeseredéssel a hangjában. – Határozottan megegyeztünk benne, hogy együtt megyünk Mohendzsodáróba…

– Ó, de hiszen ő már ott van! – jegyezte meg Belilala a lehető legegyszerűbben.

Phillips úgy érezte, mintha gyomron vágták volna.

– Hogyan?

– Az elsők közt ment át, rögtön, miután megnyílt. Hónapokkal ezelőtt. Nem tudtad? – kérdezte a lány halvány meglepetéssel a hangjában. – Tényleg nem tudtad?

A férfi egészen meg volt rökönyödve. Zavarba jött, feldúlt lett, úgy érezte, elárulták. Az arca elvörösödött, a szája is tátva maradt. Újra és újra megrázta a fejét, próbálta kitisztítani a gondolatait. Beletelt egy kis időbe, mire újra beszélni tudott.

– Már ott van? – nyögte ki végül. – Nem várt rám? Azután, hogy annyit beszélgettünk róla, hogy együtt megyünk… megbeszéltük…

Belilala felnevetett.

– De hát hogyan is állhatott volna ellen a legújabb városnak? Tudod, milyen türelmetlen!

– Igen, igen.

Phillips még mindig le volt döbbenve, alig bírt gondolkodni.

– Mint az összes rövidített – jegyezte meg a lány. – Ide rohan, oda rohan. Minden kell neki, most, most, rögtön, azonnal. Nem várhatod el tőle, hogy túl sokáig halogasson bármit is: ha megragadja valami a figyelmét, már szalad is. Ennyit bizonyára már tudtál róla.

– Rövidített? – Még sosem hallotta korábban ezt a kifejezést.

– Igen. De hát tudtad. Biztosan tudtad már.

Belilala rávillantotta legkedvesebb mosolyát. Látszólag fel sem fogta a férfi feldúltságát.

– Nos, akkor menjünk együtt Mohendzsodáróba? – kérdezte egy könnyed legyintéssel.

– Hát persze – felelte a férfi elkeseredetten.

– Mikor szeretnél indulni?

– Ma este. – Szünetet tartott. – Mi az a rövidített, Belilala?

A lány arcára halvány pír ült ki.

– Hát nem egyértelmű?

***

Vajon létezett-e valaha Mohendzsodárónál csúfabb hely a Földön? Phillipsnek nehezére esett elképzelni. Nem értette azt sem, a számtalan lehetőség közül miért pont ezt a várost választották felépítésre. Minden eddiginél idegenebbnek, kiismerhetetlenebbnek és érthetetlenebbnek tűntek ezek az emberek a férfi számára.

A soktornyú citadella egyik teraszáról nézte a komor, klausztrofób várost, és megborzongott. A rideg, sivár település leginkább egy történelem előtti börtönkolóniának tűnt. Nehézkes, óriási teknős módjára kuporgott az Indus völgyének szürke, monoton síksága mentén: kilométereken át sorakozó, zsúfolt, szűkös, sötétre égetett téglás falak által bezárt hosszú, félelmetesen rendezett utcák adták ki az elképesztő, ámde rémséges, mániákus ridegség rácsmintázatát. A házak silányak és visszataszítóak voltak, téglából rótt cellák fürtje kis, levegőtlen udvarok körül. Nem voltak ablakok, csupán keskeny ajtók, amelyek még csak nem is a főutakra, hanem apró, titokzatos sikátorokra nyíltak az épületek között. Ki tervezte ezt a rémséges metropoliszt? Milyen könyörtelen, sivár lelkük lehetett e félelmetes és riadt nép tagjainak, amiért India gazdag, termékeny vidékén egy ilyen, nagyon is szovjetes várost húztak fel!

– Milyen csodálatos! – dünnyögte Belilala. – Milyen lenyűgöző!

A férfi elképedve nézett rá.

– Lenyűgöző? Igen – felelte. – Azt hiszem. Ahogy egy kobra mosolya lenyűgöző.

– Mi az a kobra?

– Mérges ragadozó kígyó. Valószínűleg kihalt. Vagy talán egyszer már kihalt, de nem lepne meg, ha újrateremtettek volna párat, és szabadon eresztették volna őket Mohendzsodáróban, hogy feldobja kicsit a dolgokat.

– Mérgesnek hangzol, Charles.

– Valóban? Nem úgy érzem magam.

– Akkor hogyan?

– Nem is tudom – válaszolta rövid töprengés után, majd vállat vont. – Elveszettnek, azt hiszem. Mint aki nagyon messze van az otthonától.

– Szegény Charles.

– Még soha életemben nem éreztem magam ennyire egyedül, mint most, ahogy hallgatom, mennyire tetszik neked ez a borzalmas barakkváros.

– Ennyire hiányzik Gioia?

Phillips újabb riadt pillantást vetett rá.

– Gioiának semmi köze ehhez. Valószínűleg ugyanúgy odavan a gyönyörtől a város láttán, mint te. Mint ti mindannyian. Talán én vagyok az egyetlen, aki nem látja a szépséget és a vonzerőt. Csak én vagyok az, aki kinéz, és egy szörnyű helyet lát, és azon tűnődik, miért nem veszi észre senki más, és miért építene bárki is egy ilyen helyet a szórakozás és az élvezet kedvéért…

A lány szemei felcsillantak.

– Ó, most dühös vagy! Tényleg mérges vagy!

– Ez is lenyűgöz? – csattant fel. – Egy őszinte, primitív érzelem demonstrációja? Tipikus, huszadik századi érzelmi kirohanás?

Fel-alá kezdett járkálni a teraszon.

– Ah, azt hiszem, most már értem, Belilala. Hát persze: én is része vagyok a cirkusznak, a bizarr előadás sztárja lettem. Én vagyok az első kísérlet a következő fázis előkészítésében.

A lány tágra nyílt szemekkel nézett rá. A hangjából áradó hirtelen durvaság és agresszió egyszerre megijesztette és felizgatta. Ettől még ingerültebb lett.

– A városok visszahozása jó móka volt egy ideig, de hiányzik belőle valami hitelesség, nem igaz? – folytatta. – Valamiért nem tudtátok visszahozni a lakókat is. Nem foghattatok pár millió ókori egyiptomit, görögöt vagy indiait, hogy benépesítsétek ezeket a helyeket. Gondolom, azért, mert túl nehéz lenne irányítani őket, vagy megszabadulni tőlük, ha rájuk untatok. Ezért kellettek az átmenetiek, hogy benépesítsék az ősi városokat. De most már itt vagyok én. Én valóságosabb vagyok, mint egy átmeneti, és ez nagy újdonság nektek, pedig pont ez az, amire mindennél jobban szükségetek van. Talán ez az egyetlen. És tessék, itt vagyok én, komplikált, kiszámíthatatlan, nyers, aki képes haragot, félelmet, szomorúságot, szerelmet és más kihalt dolgokat érezni. Miért elégednétek meg a festői építészettel, ha megfigyelhetitek a festői érzelmeket is, mi? Milyen szórakoztató látványt nyújthatok számotokra! Aztán majd, ha úgy döntötök, hogy tényleg érdekes vagyok, talán visszavisztek oda, ahonnan jöttem, és szereztek pár másik ősi típust… talán egy római gladiátort vagy egy reneszánsz pápát, esetleg egy neandervölgyit…

– Charles – szólalt meg a lány gyengéden. – Jaj, Charles, Charles, Charles, milyen magányos lehetsz, milyen elveszett és gondterhelt! Meg tudsz nekem bocsátani? Meg tudsz nekünk bocsátani valaha is?

Ettől újra meghökkent. A reakció teljesen őszintének hangzott, és mindent összevetve együttérzőnek. De valóban az volt? Nem emlékezett rá, hogy látta volna valaha is, amint őszinte törődés jeleit mutatták, még Gioia sem. Most sem tudott igazán bízni Belilalában. Félt tőle, mindegyiküktől, a törékenységüktől, a ravaszságuktól, az eleganciájuktól. Szeretett volna odalépni hozzá, és a karjaiba borulni, de most már túlságosan is szakadt őskövületnek érezte magát, mintsem megkockáztasson egy ilyen gesztust.

Elfordult a lánytól, és elindult a citadella masszív fala mentén.

– Charles?

– Hagyj magamra egy kicsit, kérlek – mondta.

Csak ment tovább, a feje lüktetett, a mellkasa dübörgött. A stresszkezelő rendszerei teljes erővel dolgoztak, mirigyek ontották vegyületeiket a véráramába. A hőség, a belső zavarodottság, a hely visszataszító látványa…

Próbáld megérteni, gondolta. Nézz körül. Próbáld élvezni a nyaralást Mohendzsodáróban.

Fáradtan kihajolt, lenézett a falon túlra. Sosem látott még ehhez foghatót. Lehetett vagy tizenöt méter vastag az alapja, talán több is, minden téglája tökéletesen szabályos, gondosan lefektetett. A nagy mellvéden túl mocsárvidék húzódott majdnem egészen a városig, bár a fal közelében gátakkal és csapolással tették művelhetővé a földet. Kis termetű, barna bőrű földműveseket látott tüsténkedni a búza-, árpa- és babföldeken. Tehenek és bivalyok legelésztek kicsit távolabb. A levegő súlyos volt, fülledt és nyirkos. Minden mozdulatlannak tűnt. Valahonnan a közelből egy vékony hangú hangszer és egyenletes, monoton kántálás hangjai hallatszottak.

Idővel egyfajta nyugalom szállta meg, a haragja elpárolgott. Érezte, ahogy lassan lehiggad. Visszanézett a városra, a rideg, egymást keresztező utcák rácsozatára, a belső sikátorok labirintusára, a precíz téglák milliónyinak seregletére.

Csoda, hogy ez a város itt van, ezen a helyen, és ebben az időben, gondolta. És az is csoda, hogy én is itt lehetek, hogy lássam.

Egy pillanatra magával ragadta a sivárság mögött felsejlő varázslat, és talán kezdte megérteni, mire csodálkozott rá Belilala. Már megbánta, hogy olyan nyersen beszélt hozzá. A város élt. Akár az igazi Mohendzsodáró volt évezredek távlatából, a múltból kiszakítva valami csodás eszköznek hála, akár egy roppant ügyes másolat, nem számított. Igazi, vagy sem, ez a valódi. Évezredekig halott volt, és most, egy ideig, újra élt. Ezek az emberek, ezek a polgárok talán jelentéktelenek és banálisak, de Mohendzsodáró felépítése nem bagatell feladat. Az, hogy az újjáépített város fojtogató volt és lehangolónak tűnt, nem számított. Senkinek sem kötelező itt élnie. A város ideje már elmúlt, és a szántóföldeken dolgozó földművesek meg a városban tüsténkedő kereskedők átmenetiek voltak csupán, élettelenek, zombikként megidézett lények, hogy fokozzák az illúziót. Nem volt szükségük a férfi sajnálatára, és neki sem kellett szánakoznia magán. Tudta, hogy hálásnak kell lennie, amiért láthatja ezeket a dolgokat. Egyszer majd, amikor ez az álom véget ér, és házigazdái visszaviszik a metrók és számítógépek, adóbevallások és tévécsatornák világába, akkor majd úgy idézi fel Mohendzsodárót, ahogy a saját szemével látta: magas, sűrű, sötét téglákkal gondosan kirakott falakkal a súlyos égbolt alatt, és majd csak a szépre emlékezik.

Visszanézett, Belilalát kereste a tekintetével, de elsőre nem találta. Végül egy keskeny lépcsőn pillantotta meg, amint gondosan lefelé tart a város belső fala mentén.

– Belilala! – kiáltotta.

A lány megállt, és a hang irányába nézett, kezével árnyékolta be a szemét, hogy lássa a férfit.

– Jól vagy?

– Hova mész?

– A fürdőbe – felelte. – Akarsz jönni?

Phillips bólintott.

– Igen. Várj meg, kérlek. Mindjárt ott leszek – mondta, és sietősre fogta lépteit a mellvéden.

***

A fürdők a citadella oldalában voltak: egy hatalmas, nyitott úszómedence élükre állított téglákkal kirakva, gipszmalterrel összeragasztva és kátránnyal szigetelve, valamint nyolc kisebb medence északabbra, egy félig fedett árkádsor alatt. Phillips gyanította, hogy eredetileg az egész helynek valami rituális célja lehetett, például a nagymedence a közrendűek, a kisebb, szeparáltak pedig a papok vagy nemesek számára készültek. Most úgy tűnt, az egész fürdőt a látogató polgároknak tartották fent. A fürdő központjához vezető úton látta, hogy tizenöten-húszan lubickoltak a vízben, vagy úszkáltak kedélyesen, miközben a sötét bőrű helybéliek italokat és apró, fűszeres húsokat szolgáltak fel nekik, mintha egy luxusüdülőben lettek volna. Rá kellett jönnie, hogy pontosan erről volt szó. Az átmenetiek fehér gyapjú ágyékkötőket viseltek, míg a polgárok meztelenül ejtőztek. Előző életében csak elvétve találkozott ehhez hasonló, zavartalan nudizmussal Kaliforniában és Dél-Franciaországban, és olyankor mindig kényelmetlenül érezte magát, de itt kezdett hozzászokni.

Az öltözők apró téglafülkék voltak, amelyeket többsornyi, apró fokú kőlépcsők kötöttek össze a nagymedencét körülölelő térrel. Beléptek az egyikbe, ahol Belilala szimplán kibújt a bő köntösből, amit reggeli megérkezésük óta viselt. Karba font kézzel az ajtófélfának támaszkodott és várt. Egy pillanatnyi tétovázás után a férfi is ledobta a köntösét, és követte a lányt. Szinte részegítő volt meztelenül flangálni a szabadban.

A nagymedence felé tartva elhaladtak a privát fürdők mellett. Egyik sem tűnt foglaltnak. Elegánsan kialakított fülkék voltak, pontosan illesztett téglapadlóval, gondosan megtervezett vízelvezető csatornákkal, ahonnan a járda mellett egy központi lefolyóba csorgott a túlfolyó víz. Phillipsnek el kellett ismernie az ókori mérnökök leleményességét. Be-benézett a fülkékbe, hogy lássa, hogyan helyezték el az elvezetőket és szellőzőket, és amikor az utolsóhoz ért, meglepve és zavartan tapasztalta, hogy már használatban volt. Egy megtermett férfi ült benne, vigyorogva, dagadó izmokkal, dúsan vállára omló, vörös hajjal, bozontos szakállal, és vidáman lubickolt két nővel a kis medencében. Egy gyors pillantást vetett a kezek, lábak, keblek és fenekek izgága keverékére.

– Elnézést – dünnyögte elvörösödve. Gyorsan kihátrált, és közben szabadkozott. – Nem tudtam, hogy foglalt a hely… nem akartam zavarni…

Belilala ezalatt továbbment a sétányon, a férfi pedig utánasietett. Mögötte öblös nevetés, vékonyka kuncogás és vízcsobogás hallatszott. Valószínűleg észre sem vették, hogy valaki benézett.

Egy pillanatra megtorpant, fejben visszajátszotta a meglepő pillanatot. Valami nem stimmelt. A két nő szinte biztosan polgár volt, apró, karcsú, sötét hajú, kislányos alkatú, a szokásos formákkal. De a férfi… A dús, vörös haj… Nem polgár, az biztos, mert azok nem hordták olyan hosszan a hajukat. Ráadásul vörösben? Még sosem látott ilyen jól megtermett, izmos figurát sem, vagy éppenséggel szakállasat. Átmeneti sem nagyon lehetett. Phillips nem tudta elképzelni, miért alkottak volna ilyen jellegzetes angolszász külsejű embert Mohendzsodáróba. És az is elképzelhetetlen volt, hogy egy átmeneti így hancúrozzon egy polgárral.

– Charles?

Felkapta a fejét. Belilala az ösvény végén állt, alakját körberajzolta a napfény ragyogása.

– Charles? – mondta újra. – Eltévedtél?

– Már itt vagyok – felelte. – Jövök.

– Kivel találkoztál?

– Egy szakállas férfival.

– Milyennel?

– Szakállas. Vörös szőrzet az arcon. Nem tudom, ki lehetett.

– Nem ismerem – vont vállat a lány. – Csak rólad tudom, hogy szőr nő az arcodon. De a tiéd fekete, és minden reggel leborotválod. – Felnevetett. – Gyere! Látok néhány ismerőst a medencénél!

A férfi pár lépéssel utolérte, és kézen fogva léptek ki az udvarra. Rögtön egy felszolgáló termett mellettük, egy apró átmeneti, tálcával a kezében. Egy intéssel elküldte, és megindult a medence felé. Szörnyen kiszolgáltatottnak érezte magát: olyan volt, mintha minden, itt ejtőző polgár őt bámulta volna, a szőrös, primitív testét, mintha valami mitikus teremtmény lett volna, egy minótaurosz vagy vérfarkas, amit az ő szórakoztatásukra idéztek meg. Belilala máris elkalandozott, hogy üdvözöljön valakiket, ő pedig becsusszant a medencébe, amely legalább elfedte meztelenségét. A víz mély volt, meleg és megnyugtató. Gyors, erőteljes mozdulatokkal átúszott egyik végéből a másikba.

Egy polgár üldögélt méltóságteljesen a medence partján.

– Ah, hát végre eljöttetek, Charles! – Csar-lessz, két szótagban. Tehát Gioia társaságához tartozott: Stengard, Hawk vagy Aramayne? Nem tudta, melyik lehetett, annyira hasonlítottak egymásra.

Phillips diszkréten viszonozta a mosolyát, és törte az agyát, hogy mit is mondhatna.

– Régóta itt vagytok már?

– Hetek óta. Talán pár hónapja. Micsoda fantasztikus teljesítmény ez a város, nem igaz, Charles? Olyan egységes hangulat… olyan egyedi, céltudatosan egyszerű esztétikai kinyilatkoztatás…

– Igen, egyszerű – dünnyögte a férfi.

– Gioia is ezt mondta. Ezek az ő szavai, én csak megismétlem.

Gioia. Mintha kést döftek volna belé.

– Beszéltetek mostanában? – kérdezte.

– Nem igazán. Hekna találkozott vele. Emlékszel Heknára, ugye? – A két meztelen nő felé intett, akik a medence melletti téglaemelvényen álldogáltak és cseverésztek, miközben apró húsfalatkákat majszoltak. Akár ikrek is lehettek volna. – Az ott Hekna a te Belilaláddal.

Hekna, igen. Akkor ő Hawk lehet, gondolta Phillips, hacsak azóta nem változtak a párok.

– Belilala nagyon kedves lány – mondta Hawk. – Gioia bölcsen választott, mikor mellette döntött.

Újabb döfés, ezúttal még mélyebb.

– Szóval így megy ez? – kérdezte. – Ő választotta ki Belilalát nekem?

– Hát persze! – Hawk meglepettnek tűnt. Úgy látszik, ez is magától értetődő volt. – Mit gondoltál? Hogy Gioia csak úgy magára hagyna téged, hogy egyedül boldogulj?

– Aligha. Ő nem olyan.

– Nagyon gyengéd és kedves, nem igaz?

– Mármint Belilala? Igen, nagyon – felelte Phillips óvatosan. – Kedves és csodálatos lány. De persze remélem, hogy újra együtt lehetek majd Gioiával. – Szünetet tartott. – Azt hallottam, itt van Mohendzsodáróban, mióta megnyílt.

– Igen, itt volt.

– Volt?

– Jaj, hát tudod, milyen – nevetett Hawk. – Már továbbállt, természetesen.

A férfi előrehajolt.

– Természetesen – mondta. A hangja feszült lett. – Ezúttal hova ment?

– Timbuktuba, azt hiszem. Vagy New Chicagóba. Már elfelejtettem, melyikbe. Azt mondta, hogy szeretne ott lenni Timbuktu búcsúztató buliján, de aztán Fenimonnak valami sürgős tennivalója akadt New Chicagóban. Nem emlékszem, hova mentek végül. – Hawk szomorúan legyintett. – Mindenesetre kár, hogy elment, mielőtt az új látogató megérkezett volna. Veled olyan kellemesen töltötte az időt, biztos vagyok benne, hogy tőle is sokat tanult volna.

Az ismeretlen kifejezés riadót vert a tudatalattijában.

– Látogató? – kérdezte fejét félrebillentve. – Milyen látogatóra gondolsz?

– Még nem találkoztál vele? Hát persze, hiszen csak most érkeztél.

Phillips megnyalta az ajkát.

– Lehet, hogy összefutottam vele. Hosszú, vörös haja van? Ilyen szakálla?

– Ő az! Willoughbynak hívják. Ő egy… mi is… viking, vagy kalóz, vagy valami ilyesmi. Életteli, erőteljes figura. Figyelemre méltó személy. Szerintem több látogatóra lenne szükség. Sokkal jobbak az átmenetieknél, ehhez kétség sem fér. Egy átmenetivel beszélgetni kicsit olyan, mintha magadban beszélnél, nem gondolod? Nem igazán járulnak hozzá érdemben a társalgáshoz. De egy látogató, mint ez a Willoughby… vagy mint te, Charles, az igazán felvilágosító tud lenni. Egy látogató át tudja formálni az ember valóságról alkotott képét…

– Bocsáss meg – mondta Phillips. Érezte, hogy lüktetni kezd a homloka. – Folytathatjuk kicsit később a beszélgetést? – Kinyomta magát a vízből és kilépett a medencéből. – Talán vacsoránál… vagy utána, rendben?

Sietve megindult a privát medencék felé.

***

Amikor beért a fürdő fedett részére, kiszáradt a torka, és hirtelen szaporábban szedte a levegőt. Gyorsan felsietett a lépcsőkön, és benézett a kis fürdőfülkébe. A szakállas férfi még mindig ott ült a vízben, a mellkasa kilátszott, a két karjánál egy-egy nő simult hozzá. Tekintete tüzesen izzott a félhomályban. Csodálatos önelégültséggel vigyorgott, látszólag telve volt életerővel, magabiztossággal, merészséggel.

Legyen az, akinek gondolom, imádkozott Phillips. Már olyan régóta egyedül vagyok ezek között az emberek között.

– Bejöhetek? – kérdezte udvariasan.

– Hej, koma! – mennydörögte a férfi. – Szavamra, bújj beljebb, és hozd az asszonkádat is! Van itt még hely ebben a kádban többeknek is!

A harsány fogadtatásra fellelkesedett. Milyen derűs, nyers hang! Milyen gazdag, buja és mennyire nem a helyiekre jellemző!

És ezek a furcsa, régies szavak! Szavamra? Asszonka? Miféle beszéd volt ez, ha nem tiszta, jófajta, hangzatos Erzsébet kori stílus! Határozottan akadt benne némi shakespeare-i hanglejtés és szenvedély. És mintha egy kis… ír kiejtés is lett volna benne? Nem, nem teljesen: angol volt, de olyan modorban, amilyet még sosem hallott. A polgárok nem így beszéltek. De egy látogató talán. Szóval igaz volt. Megkönnyebbülés öntötte el. Tehát nincs egyedül. Egy újabb ereklye a múltból, egy újabb vándor, bajtárs a káoszban, testvér a bajban – útitárs, akit még távolabbra sodort az idő vihara, mint őt…

A szakállas férfi szélesen vigyorgott, és biccentéssel invitálta beljebb.

– Hát csatlakozz hozzánk, jóember! Jó újra angol ábrázatot látni e sok mór és portugál közt! De mi történt a leányzóddal? A nőstényekből sosem elég, nem igaz?

A lendülete és energiája elképesztette: szinte túl sok is volt. Bömbölt, robajlott, süvöltött. Annyira úgy viselkedett, ahogyan kellett volna, hogy inkább tűnt egy szereplőnek valami régi kalózos filmből, mint bármi másnak: annyira féktelen, annyira valóságos, hogy szinte mesebeli. Egy fura Erzsébet kori vándor, életnagyságúnál is nagyobb, egy lármás Falstaff pocak nélkül.

– Maga kicsoda? – kérdezte Phillips rekedten.

– Nohát, Ned Willoughby fia, Francis vagyok én, Plymouthból. Újabban Ő Protestáns Felsége szolgálatában, de legújabban a sötétség erői által elrabolva, és elhurcolva e szerecsen hinduk, vagy kicsodák közé. És temagad?

– Charles Phillips. – Rövid tétovázás után hozzátette: – New Yorkból jöttem.

– Új York? Miféle hely az? Esküszöm, jóember, nem ismerem.

– Egy város Amerikában.

– Város Amerikában, csakugyan? Miféle téveszme ez! Amerikában, azt mondod, és nem a Holdon, vagy talán a tenger alatt? – A nők felé fordult. – Halljátok? Egy amerikai városból jött! De olyan a képe, mint egy angolé, habár a modora nem stimmel, és a kiejtése sem az igazi. Egy város Amerikában! Egy város! Szavamra, mit fogsz még kitalálni?

Phillips érezte, hogy reszket. Félelemmel vegyes áhítat töltötte el. Ez az ember talán Shakespeare Londonjának utcáin járt. Talán koccintott Marlowe-val vagy Essexszel, talán Walter Raleigh-vel; látta az armada hajóit ringatózni a Csatorna vizén. A szíve is belefájdult a gondolatba. Ez a különös álom, amelyben találta magát, egyre-másra sorakoztatta a furcsaságokat. Megfáradt úszónak érezte magát, akit megdolgozott az áramlat, kifulladt és szédelgett. A fürdő fülledt, levegőtlen atmoszférája szinte émelyítette. Többé nem volt kétség. Nem ő az egyetlen primitív, az egyetlen látogató, aki ezt az ötvenedik évszázadot járta. Másokkal is kísérleteztek. Megragadta az ajtófélfát, hogy visszanyerje az egyensúlyát.

– Amikor Ő Protestáns Felségéről beszél, I. Erzsébetre gondol, nemdebár?

– Erzsébet, hát! És hogy első lenne, az igaz, de miért nevezné bárki is így? Csak egy van belőle. Az első és utolsó, én mondom, és Isten óvja őt, mert nincs másik!

Phillips óvatosan méregette a férfit. Tudta, hogy körültekintőnek kell lennie. Egyetlen rossz lépés, és elúszhat minden esély, hogy Willoughby komolyan vegye. Hiszen mennyi metafizikai, észbontó elméletet képes egy ilyen ember feldolgozni? Mit tudhatott egy magafajta a múltról, jelenről és jövőről, nem is beszélve arról, hogy esetleg egyikből a másikba utazhat az ember, olyan könnyedén, mintha Surrey-ből Kentbe lovagolna? Az időutazás huszadik, legfeljebb késő tizenkilencedik századi ötlet volt, egy fantasztikus spekuláció, amivel valószínűleg senki sem foglalkozott azelőtt, hogy Wells előreküldte volna hősét, hogy megnézze a Föld utolsó alkonyának vöröslő égboltját. Willoughby világa a protestánsok és katolikusok, királyok és királynők világa volt, az apró vitorlásoké, az övről lógó kardoké és ökrös szekereké: az a kor idegenebbnek és távolibbnak tűnt Phillips számára, mint ez a polgárok és átmenetiek modern érája. Nagy volt a kockázata, hogy Willoughby érteni sem fogja, mit akar mondani neki. De ez a férfi és ő természetes szövetségesek voltak egy világban, amit nem ők hoztak létre. Úgy döntött, vállalja a kockázatot.

– I. Erzsébet a maga királynője – mondta. – De lesz majd egy másik is ugyanezzel a névvel Angliában. Sőt, már volt is.

Willoughby a fejét rázta, mint egy zavarodott oroszlán.

– Azt mondod, egy másik Erzsébet?

– Egy második, aki nem sokban hasonlít hozzá. Jóval a maga szűzkirálynője után. Abban a korban fog uralkodni, amit maga csak távoli jövendőnek nevezne. Ezt egészen bizonyosan tudom.

Az angol rámeredt, és a homlokát ráncolta.

– Látod talán a jövőt? Igazmondó volnál? Vagy netalán nekromanta? Vagy egy amolyan démon, ami erre a helyre hozott?

– Egyáltalán nem – felelte Phillips finoman. – Csak egy elveszett lélek, mint jómaga. – Belépett a kis fürdőbe, és leguggolt a medence mellé. A két nő nyílt csodálattal bámulta, de ő nem törődött velük.

– Van fogalma arról, hol van? – kérdezte Willoughbyt.

***

Az angol egészen jól becsülte meg a helyszínt, és Indiára tippelt.

– Úgy vélem, ezek a kis barna, mórszerű népek a hindu fajtához tartoznak – tippelte, de ezzel nagyjából véget is ért a helyzetfelismerése.

Meg sem fordult a fejében, hogy már nem a tizenhatodik században él, és persze nem is gyanította, hogy ez a furcsa és komor téglaváros, amelyben találta magát, még távolabbi eredetű, mint ahonnan ő jött. Vajon meg tudja magyarázni neki? – tűnődött Phillips.

Csak három napja volt itt, és azt hitte, ördögök hozták.

– Álmomban csaptak le rám – mondta. – Mefisztofelész, a sátán csatlósai ragadtak el, Isten tudja, miért, és egy szemvillanás alatt iderepítettek Angliából, ahol éppen a családommal és barátaimmal voltam. Két utazás közt ejtőztem, tudod, mert vártuk Drake-et és a hajóját. Felteszem, ismered Drake-et, a dicsőséges Francist? Istenemre, az aztán a tengerész! Megint indultunk volna az óceánra, de ehelyett idekerültem… – Willoughby közelebb hajolt hozzá, úgy folytatta. – Ha te ilyen jövőbe látó fajta vagy, mondd meg, hogy lehetséges, hogy az ember Plymouthban alszik el, és Indiában ébred? Meglehetősen furcsa ez, nem igaz?

– Meglehetősen az – bólogatott a férfi.

– De ha már tánc közben találja magát az ember, hát táncolnia kell tovább, máskülönben csak ugrándozik, úgy-e? Én legalábbis így vélem. – A két nő felé intett. – Ezért aztán, hogy vigasztaljam magam e pogány földön, találtam magamnak mulatságot e két kis portugál asszonnyal…

– Portugál?

– Hát mi mások lehetnének, ha nem portugálok? Nem ők uralják India partjait? Mert hát látod, kétféle embert látni itt, a mórféléket, meg a másokat, akiknek világosabb a bőrük. Ők az urak és úrnők, akik itt ejtőznek a fürdőben. Ha nem hinduk, márpediglen szerintem nem azok, akkor csakis portugálok lehetnek. – Jót nevetett ezen, és magához húzta a két nőt, és úgy fogdosta a mellüket, mintha gyümölcsök lennének egy ágon. – Hát nem azok vagytok, ti kis meztelen, szégyentelen, pápista szajhák? Két kis portugál, ugye?

A nők kuncogtak, de nem válaszoltak.

– Nem – felelte Phillips. – Ez itt India, de nem az, amelyikre gondol. És ezek a nők nem portugálok.

– Nem portugálok? – értetlenkedett Willoughby.

– Nem jobban, mint maga. Ebben bizonyos vagyok.

Willoughby tűnődve a szakállát simogatta.

– Bevallom, magam is úgy gondoltam, portugálnak kissé furák. Egy szó portugál beszédet sem hallottam még tőlük. És az is furcsa, hogy pucéran szaladgálnak, Ádám és Éva módjára, és még azt is hagyják, hogy szabadon fogdossam az asszonyaikat, ami aztán igazán nem jellemző azokra a portugálokra, akiket otthon ismerek. De gondoltam, ez itt India, és hát biztosan úgy döntöttek, másféle szokások szerint élnek majd errefelé…

– Nem – rázta a fejét Phillips. – Én mondom, ezek nem portugálok, sem semmiféle európai népek, akiket ismer.

– Hát akkor mondjad meg, mifélék?

Csak finoman, figyelmeztette magát. Óvatosan.

– Nem jár messze az igazságtól, aki azt mondja, afféle szellemek… vagy talán démonok. Esetleg varázslók, akik kibűvöltek minket a saját helyünkből a világban. – Elhallgatott, keresgélte a módot, ahogyan megoszthatná az igazságot Willoughbyval úgy, hogy az fel is fogja, miféle különös dolog történt velük. Nagy levegőt vett. – Nemcsak a tengeren hoztak át minket – kezdte –, hanem az éveken át is. Mindkettőnket elhoztak magukhoz a saját, messzi eljövendőjükbe.

A férfi zavart értetlenséggel nézett rá.

– Az eljövendőkbe? Már ami még el sem jött? Hát ebből egy szót sem értek!

– Próbálja megérteni. Mindketten hajótöröttek vagyunk egy csónakban. De nem segíthetünk egymásnak, ha nem érti meg…

Willoughby a fejét rázta.

– Hitemre, jóbarát, a szavaidnak se füle, se farka. Ma ma van, holnap pediglen holnap, és hát hogyan is léphetne át valaki a mából a holnapba, amíg az nem válik a mai nappá?

– Fogalmam sincs – felelte Phillips. A másik arcán jól látszódott a zavar és erőfeszítés, de láthatóan csak a leghalványabban sejtette, mit akartak mondani neki, ha egyáltalán. – Csak annyit tudok, hogy a maga világa, és ami benne volt, halott és elmúlt. Akárcsak az én világom, pedig én négyszáz évvel később születtem, a második Erzsébet idejében.

Willoughby felhorkantott.

– Négyszáz…

– Hinnie kell nekem!

– Nem! Nem!

– Ez az igazság. A maga ideje nekem történelem. És az én időm, meg a maga ideje együtt nekik ősi történelem. Látogatónak hívnak minket, de a foglyaik vagyunk. – A férfi reszketett az erőfeszítéstől. Tisztában volt vele, mennyire őrülten hangzott, amit mond. Még önmaga számára is annak kezdett tűnni. – Elraboltak minket a saját időnkből… elragadtak, mint cigányokat az éjszakában…

– Elég volt, ember! Bolond vagy te!

Phillips a fejét rázta, kinyúlt, és megragadta Willoughby karját.

– Könyörgöm, hallgasson meg!

A két nő éberen figyelte őket, egymás közt suttogtak a kezük takarásában, és kuncogtak.

– Kérdezze meg őket! – kiáltotta. – Kérdezzen rá, melyik évszázadban vagyunk! Azt hiszi, a tizenhatodikban? Kérdezze meg!

– Mi más lehetne, ha nem az Urunk tizenhatodik százada?

– Azt fogják mondani, hogy az ötvenedik.

Willoughby szánakozva nézett rá.

– Micsoda szánalmas egy alak vagy te! Méghogy az ötvenedik! – felnevetett. – Jóember, hallgass rám. Nincsen csak egy Erzsébet, aki biztonságban ül a trónján Westminsterben. Ez itt India. Az úr ezerötszázkilencvenegyedik évét írjuk. Gyere, kössünk el együtt egy hajót ezektől a portugáloktól, és menjünk vissza Angliába, onnan talán még a te Amerikádba is eljuthatsz…

– Anglia nem létezik.

– Ah, hát hogy mondhatsz ilyet józanul?

– Azok a városok és országok, amiket ismertünk, már nincsenek. Az itteniek úgy élnek, mint a mágusok, Francis. – Most már nem volt értelme visszafogni magát, gondolta Phillips leverten. Tudta, hogy veszített. – Felidéznek rég letűnt helyeket, és megépítik őket kedvük szerint, aztán amikor ráunnak, lerombolják őket, és újat kezdenek. Anglia már nincs. Európa üres, jellegtelen, sivár. Tudja, milyen városok vannak? Csak öt van az egész világon. Az egyiptomi Alexandria, az afrikai Timbuktu, New Chicago Amerikában, egy nagy város Kínában, Kathájföldön, ahogy maga nevezné. És itt van ez a hely, amit Mohendzsodárónak hívnak, és öregebb, mint Görögország, Róma vagy Babilon.

– Ah, ez mind képtelenség – dünnyögte Willoughby halkan. – Azt mondod, egy távoli holnapban vagyunk, aztán meg azt mondod, hogy egy ősrégi városban.

– Csak egy másolata – magyarázta Phillips kétségbeesetten. – Annak az ősi városnak a pontos hasonmása, amit ezek a népek megépítettek a saját szórakozásukra. Mint ahogy maga meg én is ezért vagyunk itt: az ő szórakozásukra. Csak azért.

– Neked teljesen elment az eszed.

– Akkor jöjjön velem. Beszéljen a polgárokkal a nagymedence partján. Kérdezze meg, milyen évet írunk, kérdezze őket Angliáról, és kérdezze meg, hogy került ide. – Megint megragadta a matróz karját. – Maga meg én szövetségesek lehetnénk. Ha összefogunk, talán rájövünk, hogyan jussunk ki innen, és…

– Hagyj engem békén, jóember!

– Kérem…

– Hagyj nekem békét! – süvöltötte Willoughby, és elrántotta a karját. A tekintete izzott a haragtól. Lassan felállt a medencében, és dühödten körülnézett, mintha fegyvert keresne. A két nő elhátrált tőlük, bár egyszerre le is nyűgözte őket a nagydarab férfi dühkitörése. – Menj innét, a bolondokházába! Hagyj engem, te holdkóros! Hagyj békén!

***

Phillips még órákon át lehangoltan, egyedül rótta Mohendzsodáró poros, kövezetlen utcáit. Willoughbyval vallott kudarca után elkeseredett volt és komor: remélte, hogy a férfival vállvetve szembeszállhatnak a polgárokkal, de most már megértette, hogy nem fog menni. Elszúrta a dolgot, vagy ami valószínűbb, lehetetlen lett volna rávenni a matrózt, hogy meglássa a valódi helyzetüket.

A fojtogató forróságban céltalanul kóborolt a lapos tetős, ablaktalan házak közötti zűrzavaros, zsúfolt utcákon, amíg ki nem jutott egy széles piactérre. A városi élet őrülten kavargott körülötte: pontosabban a pszeudoélet, a többezernyi átmeneti kifinomult interakciói, akik nem voltak mások, mint felhúzhatós babák, hogy táplálják a Védák előtti India élő civilizációjának illúzióját. Az árusok gyönyörű, apró, faragott kőpecséteket árultak, melyeken tigrisek, majmok, furcsa púpos marhák látszottak, a nők pedig harciasan alkudoztak a kézművesekkel arany-, réz- és bronzdíszekre és szobrocskákra. Fáradt tekintetű asszonyok kuporogtak hatalmas halom, frissen készített, rózsaszínes-vörös, fekete mintás cserépedények, korsók fölött. Senki sem figyelt oda rá. Itt ő volt a kívülálló, se nem polgár, se nem átmeneti. Ők idetartoztak.

A férfi tovább-botorkált, elhaladt a hatalmas gabonatárolók mellett, amelyekből a munkások fáradhatatlanul rakodták a kordéikat, mások pedig egy kör alakú téglaplatformon őrölték a búzát. Besodródott egy nyilvános étkezdébe, amely tele volt örömtelen helybéliekkel, akik szorosan álltak sorba a kis téglapultok mentén. Ő is kapott egy kicsi, lapos kenyérszerűséget, amely leginkább tortillára hasonlított, benne valami fűszeres, darált hússal, ami még sokáig csípte az ajkát. Ezután lesétált egy széles, fából ácsolt lépcsősoron a város alsó részébe, ahol a földművesek laktak börtöncellaszerű, apró szobákban, amelyek kaptár gyanánt tapadtak egymáshoz.

Fojtogató, rideg város volt, de nem mocskos. A tisztaságra és szennyvíz-elvezetésre fektetett hangsúly még így is lenyűgözte: kutak és szökőkutak, nyilvános vécék mindenütt, téglából épült lefolyók és csatornák az épületek között, melyek fedett pöcegödrökhöz vezettek. Nyoma sem látszott a szabadon csordogáló szennyvízcsatornáknak és fertőzésektől hemzsegő árkoknak, amelyek még az ő idejében is jellemzőek voltak Indiára. Eltűnődött, vajon az igazi, őskori Mohendzsodáró is ennyire tiszta lehetett-e. Talán a polgárok áttervezték a várost, hogy igazodjon a saját higiéniai elképzeléseikhez. De nem: nagyon is valószínű, hogy amit látott, igazi volt, döntötte el, ugyanannak a megszállott fegyelemnek a következménye, amely a város többi részének rendezettségét is megszabta. Nem mintha a polgárokat amúgy nagyon érdekelte volna a történelmi hitelesség; Mohendzsodáró, akárcsak a többi felépített város, amit meglátogatott, hemzsegett a szokásos anakronizmusoktól. Phillips itt-ott találkozott Síva és Krisna képeivel pár épület falán, amelyek valószínűleg templomok lehettek, és az anyaistennő, Káli szelíd arca is ott tornyosult néhány tér fölött. Ezek az istenségek jóval a mohendzsodárói civilizáció összeomlása után keletkeztek és terjedtek el. Vajon a polgárokat nem érdekelték az ilyen időrendi kérdések? Vagy egyszerűen örömüket lelték a korok keverésében, például egy mecset és egy templom elhelyezésével a görög Alexandriában, vagy a hindu istenek képeivel az ősi indusi civilizációban? Talán a múltról szóló feljegyzéseik hiányosak lettek, és belekeveredett pár hiba az évezredek során. Nem lepődött volna meg azon sem, ha Gandhi és Nehru arcképei is megjelentek volna az utcákon. Aztán ott voltak a fantasztikus lények, melyek itt is feltűntek, mintha a polgárokat a történelem és a mítoszok közötti határ sem érdekelte volna: kis, duci, elefántfejű Ganésák mártogatták ormányukat a szökőkutakba, egy hatkarú, háromfejű nő sütkérezett egy téglateraszon. Miért is ne? Bizonyára ez az itteniek mottója: