AMTAK E-KÖNYVEK

Móricz Zsigmond

Komor ló

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6632-80-7

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500-3000 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Móricz Zsigmond

Komor ló

Tartalom

Móricz Zsigmond

Komor ló

KOMOR LÓ.

A HORTOBÁGY LEGENDÁJA

SOK KINOK ASSZONYA.

GYEREKTELENEK.

A STIPENDIUM.

A ROKKANT.

JÉGZAJLÁS.

ZSIVÁNYBECSÜLET.

GYURI LEVELET KAP.

KASZÁSOK A FÁK ALATT.

HADADI.

UGORKA ÉS PARADICSOM.

VILI.

DISZNÓTOR.

KAMUKÉRÓ.

ÖSSZEMESÉLÉS.

KOMOR LÓ.

A HORTOBÁGY LEGENDÁJA

1.

Hajnalodik.

A Hortobágy harmincezerholdas háta végigvonaglik. Halk ropogások, mintha a ló ásít s roppan a csont a pofájában. Puha párák szakadnak fel s foszladozva szállnak szanaszét.

A ménes fölemeli a fejét a földről s a halványuló csillagok felé nyerít.

A bojtárok már mind kidőltek s mint sárgombolyagok dőltek el, ki itt, ki ott, elhullottak a lovak után és cifraszűrjükbe pakolózva hortyognak édesen. Egész éjjel legeltettek, nem vették észre a hajnalt.

Egy emberi alak áll rendületlenül. Egy vén ember, az aggság szakadékán: a legöregebb számadó csikós: Erszény András.

A Komor Ló.

Igy híjják a pusztákon. Hosszú, egyenes bot van a két tenyere alatt, arra támaszkodik s nyakába vetve dús karikása, körülkanyarítva vállán, dísz.

Szembenéz a kelettel, szemei hunyorítva néznek a végtelenbe.

Harmincnégy esztendő alatt egy reggel el nem múlt, hogy szembe ne nézett volna a nappal: mióta itt van a pusztán. Április negyedikén van a kiverés, október utolján a szítverés. Míg a ménes kinn él, itt áll felette éccakárul éccakára. Egyszer át nem aludta az éjszakát s a hajnalt.

Ha a méneseket szétverik s beteregetik a Város felé, ő akkor is a pusztán marad.

Nem kívánja a szülőhelyét, nem akarja látni a házát, benne az asszonyát. Nem akarja látni a feleségét. Rideg ember.

Harmincnégy esztendő óta.

2.

A kisbojtár a cserény megett, a reggeledő világosságnál valamit fabrikál. Nézd csak, bicikli. Elgörbült a pedálja, azt javítgatja. A szerszámosládáját kirakta a fűre, százféle különös holmit egymás mellé, mint egy műhelyben. Kis fogót választ, azzal mesterkél s apró kopácsolással kalapál. Úgy el van benne merülve, hallgatja a búgását, hogy észre sem veszi, hogy az apja, a számadó, Sárkány csikós, lóháton a háta megett áll.

- Hát e mi a zisten?

A gyerek felijed. Már tegnap akarta megcsinálni, de a tanyás mellé volt beküldve s annak sok dolga volt, nagytakarítás, nem jutott hozzá. Mire a vacsorát is megfőzték, besetétedett. Alig várta a reggelt, hogy felserkenjen, kigurult a »vasalóbúl« s óvatosan munkához látott.

Most ijedten néz az apjára, feláll s mint a kotlós, testivel védi csibéit. Még a rádiót is kirakta a fűre, szép rendben minden alkatrészét. Ezt is fel akarná már szerelni, csak egy kis érkezése lenne, de egy csikósbojtárnak nincsen érkezése, hogy maga dolgával törődjék a pusztán.

- Az apád erre arra - rikkantja el magát hetykén Sárkány számadó s akkurátusan elkanyarítja s az arca is vérbeborul. - Nem megmondtam?

Megmondta. A gyerek jól tudja, hogy megmondta: ha mégegyszer a kezébe meri venni ezt a fertelmes biciklit, összetöri. De nem hitte, hogy az apja - már mondta, nem mondta: - meg is tegye.

De Sárkány számadó hirtelen vak dühbe borul. Ész nélkül ront rá a lóval s beletapod a biciklibe.

- A zisten a teremtésedbe: velem akarsz te kibabrálni?

A fiú reszketve nézi, ahogy a lú nagy patkója szétzúzza a bicikli finom, hálóküllős kerekét, szanaszét rúgja a szerszámokat, holmikat, jaj, a rádiónak vége, csak úgy recseg a hajnalban a patkó alatt.

- Vagy csikós vagy, vagy keresztes szamár - ordítja az öreg s megragadja a fiát és rázza. Őt is odaveti, mint valami rongyot a sok dirib-darab vacakra.

- Nekem itt nem piszkítod be a Hortobágyot - fújja lihegve s otthagyja a fiát.

A gyerek csak áll, csak áll. Arca lángol, nem oly kis fiú már, hogy ilyet lenyeljen, tizenhatesztendős.

A cserény nádja mellől kúszva búj elő a tanyás. Kicsit gyengeelméjű vénlegény. Elrettenve nézi, mi történt. Hason mász elő s kézbe vesz egy elrúgott szerszámot s a biciklihez kígyóz s ráborul és megsimogatja, mint egy megvert leányt, simogatja, babusgatja s pislog a gyerekre:

- Csijja, csicsijja...

Távolról hallani az apa hangját:

- Heé, te...

A fiú megrázkódik. Két kezébe fogja a fejét. Vár, nem akarna menni, kétszer-háromszor elvárja a kurjantást, akkor lesütött fejjel, elvadulva, nagy kalapját szemébe húzva indul a hang felé, mint egy gyilkos elé.

A hülye marad és sorra csókolgatja a szegény halott bicikli nyakát.

3.

A falu is ébred. A pici házak fehér hajnali világosságban állanak már.

Kieresztik a lovakat. Azok átfutnak a házak között, egyre több, ember sincs körülöttük, mind tudja a maga útját. Mennek a pusztára.

Gyerekek néznek utánuk. Még az ablakból is csak gyerekek. A felnőttek aratásra mennek. Gyerekekre marad a falu.

A puszta reggele csodálatos világ: az állatok reggele. Tehenek mennek a síkon, egyesével, csoportosan, majd roppant gulyákba olvadnak. Bárányok jönnek, birkák, felbukkannak a kis árokparton s felbégetnek a magasba.

Egy tehén a két méter magas domb csúcsán, mintha az égbe szökkenne.

Magyar juhok torlódnak előre, hegyes, csavartszarvúak, hosszúgyapjas bundájuk lebeg. Nem férnek egymástól a roppant pusztán, egymást törik, gyúrják.

Libák szállanak ki vijjogva s ellepik a pástot.

Disznók röfögnek elé. Túrják a talajt.

Megelevenedik a puszta.

Sárkány számadó ráint a fiára, ez kiereszti karikásostorát s cserdít. A ménes vágtatva karikáz, boldogan a nagy szabadságban. A fiú újra szemébe húzza kalapját.

- Tudsz te csikós lenni! - szól rá az apja. - Sárkány-vér vagy... Sárkány az apád, Sárkány vót a nagyapád, minden fejedfoka Sárkány vót... Szántják a Hortobágyot, fogy a csikós... Vége a dicsőségnek. De egy Sárkánynak mindig helye lesz a Hortobágyon...

A fiú komoran néz maga elé.

A másik bojtár, egy szélesképű bamba legény tűnik fel, Pista bojtár.

- Erre hagyjam a ménest?... No fiam... Tied az. Czibere Pistára?... Mikor te itt vagy?... Ez nem csikós: kondás a lú mellett...

De a fiú nem vigasztalódik. Nincs a szívében enyhülés. Forr benne valami vad és elkeseredett harag.

Apa, fiú állanak egymás mellett. Mint két bálvány.

Körülöttük a ménes legel. Megmozdul a ménes és ők lóra kapnak. Lóhátról térítik. A puszta villog s a felhők bíborosan éles aranyfénnyel szikráznak.

Összekerülnek újra a lóval. Az apa a fia mellé farol s beszél neki:

- Jancsi fiam, hát nem örül a szived?... Te vagy az én szerelmes gyermekem... Juliskát férhe adom. Bundi Péter fiát néztem ki neki. Gazdasszonyt teszek belőle... Csak téged tartalak meg magam mellett a csikós dicsőségbe. No fiam, ne lógasd az orrod, mert a nyakad közé kanyarítok ezzel az ostorral...

A fiú nem szelidül, szeme villog, de elfordítja, az apja ne lássa.

- Bicikli kell neked, te nyavalyás pondró... Még nem is hajnallik, már a biciklijén ül... Megmondtam: mégse hattál békén...

A fiú elvágtat. Körül a ménesen.

Egyszer csak újra ott az apja mellette.

- Ma a Hidi vásár napja. Ma kijön anyád. Kihozzák az elemózsiát... Itt lesz Bundi gazda is: elkendőzzük a jányt... Ketten maradunk, fiam... Csikós nép vagyunk... Emeld fel a fejed...

Egy ló beleásít. Úgy ásít, mint egy ember. Nagyokat, kiadósakat.

Az apa újra rajta van lóval a fián:

- Hallod... Engem ne kunérozz... Akár veled beszélek, akár a csikóval: viszlek a Komor Lóhoz, az majd ráncbaszed... Ott majd megtanulod a magyarok istenét...

4.

A reggel teljes.

Gulya is felkél fektiből. Tehenek nyujtóznak. A gémeskútnál a pásztor felébred. Vizet kezd húzni.

A nap a gémeskútra süt, a gémen megtörnek a sugarai. A pásztor vizet iszik a vödörből.

A falu már üres, minden állat kiment, csak egy kisborjú van otthon. Meg egy hároméves kisgyerek. A gyerek kezében hosszú ostor, megijeszti a bornyút, az megugrik s megijeszti a gyereket, aki egy ingben, mezítláb fut s elejti az ostort.

Sárkány számadó a bojtárokra hagyja a ménest. Fiának int s együtt elvágtatnak az üres pusztán.

Nyájak, gulyák maradnak el mellettük. Disznófalkák. Megérkeznek a Komor Lóhoz.

Köszöntik egymást lóhátról. Kézfogás.

- Apám, a fiamat hoztam kendnek.

A Komor Ló bólint. Ránéz a gyerekre.

Ez lesüti fejét. Nem alkuszik.

- Meg van rontva... Biciklin akar járni... Nem szégyelli magát... Csikósgyerek létire... Kendre bíznám... javítsa meg nekem... Apjátul nem fél.

A Komor Ló bólint.

Egy bojtár vágtat elő:

- Gazduram, ellik a sárga.

A Komor Ló a gyerekre int:

- Vegyétek magatok közé. - Ezzel megindulnak s vágtatva mennek az ellő lóhoz.

Azt már akkor segítik pásztorok.

A kiscsikó már a füvön fekszik. A puszta megtermi a maga gyümölcsét. A nap alatt megmozdul az új élet.

A csikós kiszabadítja az újszülött csikó lábait a lepelből. Egy ló az ellő kanca felé néz. Az ellő kanca lihegve fekszik a füvön.

Sárkány számadó kiált a fiának:

- Csikós, el ne hadd magad!

Másik bojtár vágtat elő:

- Még egy ellett.

Arrafelé vágtatnak.

A másik ló magától végezte el a természet isteni munkáját. Fekszik a füvön, mellette a kiscsikó egészen hullaszerűen s lepelben, mint hal a hálóban.

A kiscsikó megmozdul s eltépi a leplet.

A kanca a fia után néz.

Két ló jön s szaglásszák a csikót.

Ez a puszta élete.

5.

Parasztszekerek mennek a pusztán, hozzákötött lovakkal. A hidi vásárra mennek.

Egy csikós lovakkal vágtat, ez is a vásárra megy.

Jön az elemózsiás szekér. Rajta ül az asszony és a lánya.

Jancsi a bojtárok között hever a szűrön. Komor, mint egy fiatal bika.

Vágtatva jön egy bojtár, leszáll a lóról s hozzájuk lép:

- Nagy nap van.

Mint valami harangütés, ha egy szót szól valaki. A pusztán nem beszélnek az emberek. Itt csak hallgatnak. Ritka a szó.

- Mi van?

- Jön az asszony!

- Milyen asszony?

- Erszény Andrásné... A Komor Ló felesége...

Mind megnémulnak. Hihetetlen szó.

- Jön?

- Jön.

- Harminc esztendeje nem vót kinn.

- Harmincnégy... Most jön... Meg akar halni, azt mondja: békülni akar az emberrel.

- Békülni?

- Mer akkor nagyon összevesztek...

Jancsi is felfigyel:

- Min?

- A Komor Ló akkor még fiatal vót, gazda... Gazdalányt vett... rettentő csunyát, de rettentő gazdagot... Azt huzatta a lakodalomba:

Mert én nem az ű szépségét szerettem,
Szegény legény, gazdagságot kerestem.

Osztán a fiatalasszony felduzzta az orrát és egykettőre megcsalta az urát.

Nevetnek. Úgy nevetnek az ég alatt, mintha a feneketlen mélységben lennének. A felhők verik vissza a kacagást.

- Ettül háborodott meg az öreg... Kijött a pusztára... Harmincnégy év óta nem ment be Debrecenbe...

Újra nevetnek. A föld dübörög a nevetéstől.

- S ma jön?

- Jön.

Jancsi nem nevet. Jancsinak lóg az orra, mint a pujkáé. Megdöfik.

- Ennek mi baja?

Az újonnan jött legényt megtanítják:

- Siratja a biciklijét.

Jancsi: - Nem leszek csikós.

- Hát mi?

- Sofőr.

Csönd. Mindenki elhallgat. A nap árnyéka borul rájuk. A pusztán végigfut az árnyék. A lovak valamitől megvadulnak s rohanni kezdenek. Nagy rohanás, robaj a pusztán. Bojtárok lóra s utánuk, előzik, térítik, a négyes kúthoz vágtatnak s vizet húznak. A hosszú váluk megtelnek vízzel. A lovak feltorlódnak a válukra s isznak. A vedrek emelkednek, a víz a válukban dagad s elfogy, a lovak, mint az iskolás gyerekek. Jó iskolások.

- Hol a Jancsi?

Körülnéznek, keresik. Jancsi eltűnt.

- Utána. Megöl a Komor Ló.

Rohanás a pusztán. Minden mozog, vágtat.

A gyerekek most mennek az iskolába a pusztán. Az iskola is a szabadban van, kirakva az ég alatt a padok. Tanító ott tanít. Sovány tanító. Megénekelteti őket.

Jancsi megjön:

- Tanító úr.

- Mi kell, fiam?

- Sofőr akarok lenni!

- Sofőr?

A tanító csudálkozva nézi a puszta fiát.

- Ez szép elhatározás.

A bojtár lehajtja a fejét.

- Édesapám agyonver!

- Örülni fog neki.

- Nem. Összetaposta a biciklimet. Pedig már jó volt, csak a pedál vót megerőttetve... A rádióm is már majdnem kész vót. Egy olyan kis detektorost kaptam a lakatos fiától...

S magyaráz: a tanító maga elámul a szakkifejezéseken.

6.

Asszonyok a pusztán.

A szent hajdanban nőknek a Hortobágyra kimenni tilos volt. Az egész harmincezerholdas mezőt valami száz férfi bírta s élte. Száz kemény pásztorember. Ott jártak, a szemmértékkel jelölt határukon egymás mellett. Még egy fa vagy egy hányt dombocska sem volt, ami a mátai, meg a zámi határt egymástól elválassza. A Pentezug, csak a pásztor tudta hol van s mégis századokon át alig volt villongás; megismerte a pásztor a maga határát a kakukfűről, hogy hol virít jobban.

Ma már az asszonyok hozzák ki az elemózsiás szekeret. Felülnek Debrecenben, vagy Nádudvaron, vagy Újvárosban a szekérbe s ott van a szekérderékban egy hónapra való eledel. Kijönnek egy napra. Éjfél előtt indulnak, hogy délre kiérjenek a két lóval, amit értük küldött a gazda s nem hálnak meg: mikor a nap lemegy, vissza kell indulni. Legkésőbb, ha a kaszáscsillag feljön... No, addig még, úgy éjféltájig, elcicázhatnak odakinn, de akkor el... A pusztát az asszonyok szoknyája nem keverheti fel. Mert a pusztai szél is veszedelmes, hanem azért minden viharnál nagyobb kavarodást tud csinálni a fejérnép vasalt alsószoknyája.

Pedig az csak alig libben meg a cipellők felett. Mégis.

Lám, a kicsi Juliska is a kemény bojtárszívben nagy fordulást mível. Pista, az első bojtár, aki úgy áll a lovak zászlós serényénél, mint egy sétáló kopjafa, szót se szól, csak megnézi Juliskát, aki megáll mellette, míg ő az ostorát fonja. A nehéz karikásostort, harminckét hasiszíjból. Rámosolyognak egymásra s mintha semmi se történt volna, Pista többet fel nem néz, ujjai dolgoznak, más gondja nincs... Vagy talán mintha minden el lenne végezve, a barna ujjak már dolgozhatnak: újra rámosolyognak egymásra s vége Sárkány számadó minden álmának, Juliska sorsa egy-két kis mosoly s már el van határolva: már az ő élete idekötődik a puszta csillagaihoz, mert itt egyébhez kötni még a sátor kötelét sem lehet.

Míg az apjok a cserényben elhallgatja a felesége szapora beszédét s egy-egy fejbólintással eldönti: ennek s ennek pedig így kell lenni... már ez az egy, a Julis dolga nem úgy lesz, hanem másmint... Bundi uramnak hiába van huszonhét lova a nagyságos pusztán, Juliska már csak az egy csikósbojtár Pista mosolygását látja, akár ébren s akár álomban: még virágot is szedne, ha lenne virág a Hortobágyon Péterpálkor, a kiégett mezőn. Van bogáncskóró, ezt ad neki Pista, ha más nincs: őt már kettőbe hasíthatják, neki ez a bogáncs szebb a kiskertek minden bokrétavirágánál, - ő már elfut s viszi lelkében az égő szerelmet... csak anyja sejti majd meg a kisszíve titkát...

- Hun a Jancsi, apjuk?

Sárkány számadó elkomorodik:

- Baj van avval.

- Baj? Mi baj?

- Meg van rontva.

- Hogyhogy s mitül?... Fiatal a még. Nem nyílik annak még a szerelem rózsája, hajja.

- Szerelem... nehézség... Bicikli... Bicikli annak a szerelme... Nem akar csikós lenni...

Az asszony jól tudja. Rettegve várja mi sül ki még ebbe a nehéz életbe.

- De szíjjel tapodtam... Megnízheted, ott van a cserény megett...

Az anya fut s nézi a szétzúzott csudát. Kezeit tördeli.

Csikósbojtár jön vágtatva, a lóról lekiált:

- Hazajött a Jancsi?

- Minek?

- Megszökött a Komor Lótul... nem tudjuk há lött...

A számadó felhördül:

- Megölöm.

Lóra veti magát és utána. A két lovas elporzik a pusztán.

Az anya összeteszi kezét és rettenetes félelemmel néz az emberek után. Az ember felneveli a gyerekeket s íme...

Könny fakad az anyai szemből.

Botladozva keresi a lányát s ott leli a karikást-fonó legény mellett. Ijedten szólítja:

- Gyere csak, tésis.

A lány összekapja magát, rebbenve fut anyjához:

- Édesanyám, - s a nyakába borul.

- No, fiam, no.

- Édesanyám, meghalok érte.

- Szólt?

- Nem szólt, de meghalok érte.

- Szereted?

- Szeretem.

- Aj haj, apád megöl.

- Nem baj.

Az anya nem tudja mit kezdjen.

- Azér akartál kijönni a Hortobágyra? - suttogja szemrehányó hangon.

- Nem, akkor még nem is tudtam, anyám.

- Hát hogy lött, szójj.

- Nem tudom, csak megvan.

Gólya kering a levegőben. Rászáll a párjára.

Mén kerülgeti a kancát, a fejek összenyihognak. Harapva egymást.

A puszta szerelme villanásnyi.

- Most lött?

- Most.

Az anya csüggedten néz. Itt már nincs segítség. Jól tudja magáról. Csikósbojtár csak egyszer látja a lányt, akit el fog venni. Ritka a már nagyon, ha kétszer, háromszor meg kell nézni, míg elszánja magát... Csikóslegény nem udvarol; ha itt az ideje, házasodik, s megvan.

7.

A gyerek lóháton vágtat.

A puszta nem elég nagy, hogy elbírja a keservit.

Hirtelen meglát valamit, amitül megáll. Egy autót.

Felnéz az égre, viharfelhők kezdenek gyűlni. Lenéz az autóra. Sehol senki sincs körülötte.

- E meg még megázik.

Leszáll a lóról s nézi. Az autónak bársonyos bőrülése van. Kár lenne, ha vízzel telne meg a kocsi. De nem tud vele mit kezdeni. Nem ismeri a szerkezetét, nem tudja felhúzni a karosszériát.

Talál a kocsiban egy könyvet, amiben meg van írva, hogy kell a kocsit kezelni. Nézi:

- Németül van a fene.

Megrázza a fejét, de nézi a rajzokat s egyenként felismeri a szerkezet darabjait.

A vihar egyre jobban közeledik, ő egyre jobban siet.

Végre hozzányúl s egyenként kifejti a csattokat, a lécezetet, a csillogó nikkel-alkatrészeket s mire a vihar megjön, tökéletesen fel van szerelve a kocsi s ő ott áll mellette, mint egy silbak; lova megriad a vihartól s elvágtat.

Megjönnek a zuhogó esőben az urak, az autósok. Két német úr s örömmel látják, hogy a kocsi rendben van.

Kérdik a kis csikósbojtárt: miért nem ült be a kocsiba?

Ez nem érti a német szót, de tudja mit kérdenek s szeretettel simogatja meg a kocsit:

- Nekem nem árt. De üneki kár lett vóna, ha tele csorog vízzel.

- Akarsz sofőr lenni? - kérdik az urak.

- Sofőr?... Csakis.

Beültetik s elviszik magukkal.

A gyerek ott ül a sofirozó úr mellett s lesi a szeme annak minden moccanását.

8.

Sárkány számadó újra ott van a Komor Lónál.

- Hol a gyerek?

Körülnéznek. Sehol sincs. Egy bojtár jelenti, hogy elment.

- Hova?

- Arra e, napnyugatra.

A számadó Sárkány csikós utána.

- Tán a kokszvetőknél.

Arra lovagol. Közben elmarad mellette a vad puszta s megérkezik a legényekhez, akik a hortobágyi kokszot verik. Villával forgatják a tehénganéjt, amit a pusztán szedtek össze taligával. Szénbányát építenek belőle s azt kitapasztják, hogy elálljon esőben, szélben.

- Láttátok a fiam?

- Nem vót erre.

- Hol lehet a betyár? Megölöm, megölöm.

- Tán a birkanyírásnál van, mert jóbarátja a juhászbojtárnak.

Arra lovagol.

A birkát az akolban terelik, nagy tömegben. Eregetik a nyírókés alá, megkopasztják bundájától. A vékonyra szelt birkák frissen ugranak ki az olló alól és futnak frissen, mintha újjászületettek lennének.