Miskolczy Ambrus

„A Sátán jegyében”
avagy „a történelem terrorja”

(Románia 1918–1945)

Impresszum

Kalota Művészeti Közhasznú Alapítvány
Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.
Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Szerkesztő: Hlavacska András
Szöveggondozó: Kovács Ildikó
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence

© Miskolczy Ambrus, 2022
© Napkút Kiadó, 2022

ISBN 978 615 6409 35 5

Támogatónk

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap

támogatta.

A munka az ELTE BTK Román Filológiai Tanszék műhelyében készült
a 128 151 sz. NKFI-pályázat keretében.

Előszó[1]

„A Sátán jegyében” – a cím II. Károlytól, Románia 1940 szeptemberében elűzött királyától származik. Az exkirály a második világháború után ilyen címmel írt könyvet azzal a céllal, hogy megvonja az 1918–1945 közötti események mérlegét, és tisztázza magát a történelem ítélőszéke előtt.[2] Mert ugyan nem állították bíróság elé, de ki ne érezné át, aki a 20. században élt, azt, amit Buharin mondott – Hegel ihletésére – bíráinak: „A világtörténelem nem más, mint egy bírósági tárgyalás.”[3] A román király vád- és védirata a szerző korai halála miatt (1953) 1994-ig kéziratban maradt. Közben mindent megírtak, amit ő megírt, mégis a könyv tanulságos tanúsága az egyik koronás koronatanúnak. Címe tökéletes, ahogy annak magyarázata is: „Ha az asztrológiai szótárból választottam, annak oka az, hogy a két világháború közötti évtizedek gonosz kozmikus és másféle hatásoknak voltak kitéve, olyanoknak, amelyek ellankasztották azoknak az energiáit, akiknek kötelessége lett volna ellenállni a rossznak, de ezek a hatások elvakították azokat, akiknek látniuk kellett volna, hogy milyen katasztrófa felé tart a világ.”[4] És éppen egy kis elvakult, Mircea Eliade, akit ma Romániában a nemzetközileg legelismertebb románnak tartanak, találta ki a tetszetős kifejezést: „a történelem terrorja”. Ez nem más, mint állandó fenyegetettség a szomszédos fanatikus és imperialista nagyhatalmak részéről. Ezért erre a terrorra a válasz: vallásos értelmet adni az elkerülhetetlen halálnak – fejtette ki Mircea Eliade immár a nyugati világ jómódot adó biztonságában.[5] Általában másoknak szoktak ilyen tanácsot adni. Eliade is ezt tette. Magára ugyanakkor nagyon is vigyázott. Tanácsa az 1930-as évek halálkultuszának visszhangja. Ez a halálkultusz európai jelenség.

Az önpusztító háborút önpusztító béke követte, amely megalapozta az újabb önpusztító háborút. A béketárgyalások ugyanis a képmutatás és a cinizmus magasiskolái voltak. Nagy geopolitikai átrendezésre kerítettek sort. A békediktátum azonban csak fegyverszünetet produkált. Hiszen immár közhely, ha hanyatló nagyhatalmak emelkedőket aláznak meg és fejlődésüket brutálisan akarják béklyózni, az újabb háború nem marad el. Ez történt 1919-ben, és utána is. Száz évvel korábban a bécsi kongresszus jobban sikerült, hosszú évtizedekre biztosította a világbékét. Németország és Oroszország ellen a Habsburg Monarchia tartotta a frontot. Most az utódállamokból csináltak védősávot. Magyarország ennek lett az áldozata. Úgy csonkították meg, hogy mindenki valamiféleképpen haszonélvezője legyen az átrendezésnek, és a haszonélvezőket összetartsa az áldozattal szembeni cinkosság. Azok, akik a Monarchiát „a népek börtönének” nevezték, kialakították a fajvédő ketrecállamokat.

Churchill, aki maga is elítélte az 1919–1920-as békecsinálást, érthetően megmondta, mi a különbség a politikus és az államférfi között: az előző csak a holnapra gondol, az utóbbi az elkövetkező nemzedékekre. Francesco Nitti, olasz miniszterelnök, aki egy ideig tanúja és részese lehetett annak, ami Párizsban és környékén folyt, keserűen tette szóvá, hogy az orosz, bolgár, német, magyar irredenta:

az emberi méltóság szempontjából csak hasznos, nincsen nép, amelyik beletörődnék ekkora hitványságba. Mindenkor magunkévá kell tennünk az illető nép szempontjait, és bele kell élnünk magunkat helyzetébe, ha ítéletet akarunk mondani róla. Én gyűlölöm a háborút s azt tartom róla, hogy mindenkor szerencsétlenséget hoz az emberiségre és csaknem mindig süllyedést okoz, de ha a legyőzött országok polgára lennék, nem gondolnék másra, mint a versailles-i békeszerződés felborítására.

Mert: „Inkább kívánatos minden szenvedés és minden veszedelem, mint a becsület elvesztése.”[6] De hát az emberi történelem bűntörténet. Európát lövészárkokkal szántották fel, és a sok szenvedésből kikelt a sárkányfogak vetése: az univerzalizmus és a partikularizmus két patologikus formája, a kommunizmus és a fasizmus. Mihail Manoilescu, aki maga is kacérkodott a fasizmussal, 1944-ben – már látva a nácizmus bukását – tudomásul vette a kommunizmus fölényét a fasizmussal szemben: a fasizmus önzés, az ideológiával szemben csak biológia. „Az elvtárs eszméje túllépte a határokat, széles és nagylelkű etikai alapon nyugszik, és egész filozófián, amíg a kamerád eszméje szigorúan a nemzeti táborra korlátozódik.”[7] Azt nem hangsúlyozta Manoilescu, hogy Sztálin régi elvtársai jelentős részét már kiirtotta. Márpedig a fasizmus sem úgy kezdődött, ahogy végződött. Mussolini a maga fölényének tudatában élcelt azon, hogy Lenin őrült, mert kiirtja a burzsoáziát, ő viszont a maga szolgálatába állítja. És egy időre valóban megoldotta a nagy problémát, a szegénység és gazdagság aránytalan megoszlását. Az is érthető, hogy a legkülönbözőbb alakok aranykornak tartják a két világháború közötti idők egy-egy szakaszát,[8] miközben ma a szélsőségek korának tűnik. Romániában is az lett, mert ugyan a kommunista mozgalom gyengének bizonyult, a szélsőjobboldalon a Vasgárda annál erősebbnek.

Romániában is az 1980-as években az emlékezet aranykorrá fényezte a szélsőségek korát, talán azért is, mert a kommunista propaganda saját jelenét aranykornak állította be. És miközben az 1980-as években az állami vezetésben egyre kevésbé emberszabású figurák tűntek fel, velük szemben a galád módon likvidált – és valóban tehetséges és képzett – polgári politikusok félisteneknek tűntek. A kortárs Bajcsy-Zsilinszky Endre szerint is az „utódállamok államférfiai közül kétségtelenül a [románok a] leglendületesebbek, a legszellemesebbek”.[9] Csakhogy a szellemnek is megvannak a határai. Új államférfitípus lépett a színre mindenütt. És ebben – olvashatjuk a Pesti Naplóban – „ugyancsak erős ötvözetben jelentkezik a kuruzsló, a bűvész, a szemfényvesztő, összeolvadva a rendőrrel és a »biblikus értelemben« vett pásztorral”. Valójában ez a jellemzés kicsit minden kor politikusára illik, de most került elő a maga pompájában, „amikor a nemzeti gondolat a tömegek nyomása alatt elfakult. A nemzet öntudatos lelkiéletének helyére a tömegek kevésbé öntudatos lelki vonatkozású szenvedélyeinek uralma lépett.”[10] És ehhez kellett az is, amit Ortega y Gasset a tömegek lázadásának nevezett. Ez sem új jelenség, de új a tömegigény a kötelességek nélküli jogok élvezésére. Így „valamiféle hiperdemokrácia tanúi vagyunk s ebben a tömeg a maga vágyait és törekvéseit egyenesen; a törvény ellenére fejti ki”. A tömeg és a tömegember számára önmaga az „egész világ”, aki pedig „nem olyan, mint az egész világ, aki nem úgy gondolkodik, mint az egész világ, a kirekesztést kockáztatja”.[11] A nemzetállamokra ez fokozottan érvényes. A harmincas évek végére az új európai rend egyik kialakítójának, R. W. Seton-Watsonnak a fia, H. W. S-W. így látta: „Két kérdés fontos: a hadászati és a társadalmi. A fegyver és a kenyér. A kisebbségek csak a nagypolitika eszközei.”[12]

Miért lett volna Románia más? Annyiban talán igen, hogy az ország az első világháborúból, pontosabban az azt követő megrázkódtatásokból végül is jól jött ki. Olyannyira, hogy a szarkasztikus megjegyzéseiről is híres (és egyébként jellemes) Petre Carp el is eresztett egy szállóigét: „Romániának túl nagy szerencséje van ahhoz, hogy szüksége legyen politikusokra.”[13] A győzelem és a felszabadulás mámorát azonban hamar felváltotta a politikai tusakodásokkal járó kiábrándulás és keserűség. Igaz, a választási küzdelmek és a politikai lárma sok mindenről elterelte a figyelmet, és sokan kiélhették az ember játékos ösztönvilágát. A viszonylagos stabilitás egyre viszonylagosabbá vált. 1859–1947 között a Román Királyságban 90 év alatt 108 kormány váltotta egymást,[14] 1919 és 1940 között, 22 év alatt 33 kormány vezette az országot,[15] ebből kettő négy évet lehetett hatalmon, viszont a többi 14 év alatt 31 kormányalakításra, 11 választásra került sor, és csak két teljes – négyéves – parlamenti időszak pereghetett le szabályosan.[16]

Nagy-Románia születése

Nagy-Románia először az antanthatalmak ígéreteiben született, de mivel Oroszország Románia szövetségese volt, Besszarábia visszaszerzésére akkor még nem gondolhattak az antantbarát román politikusok. A cári hatalom összeomlása viszont meghozta Besszarábiát. A Habsburg Monarchia megrendülése pedig új távlatokat villantott fel. Először azt, hogy a wilsoni pontokat lehet érvényesíteni, aztán azt, hogy ezeken túllépve el lehet érni a titkos szerződésnek megfelelő célt. Maga Wilson is lemondott a Monarchiáról, 1918 szeptemberének végén nyilatkozatban jelezte, hogy Szlovákia a csehszlovák állam része, Erdély pedig egyesülhet Romániával. Ezután nem sokkal Bulgária kapitulált, november elején pedig a Monarchia fegyverszünetet kötött Olaszországgal. Közben a magyar kormány is felmondta a kiegyezést, október végén Budapesten kitört az őszirózsás forradalom, és Károlyi Mihállyal az élen olyan kormány került az ország élére, amelynek tagjai ellenezték a háborút. Jellegzetes pacifista forradalom volt ez a militarista Európában. A franciák Budapest és Bécs elfoglalására készültek, ami a magyar kormánynak nem volt ellenére, mert jobban tartott közvetlen szomszédjaitól, és abban bízott, hogy végső esetben az ország határait népszavazás útján lehet majd eldönteni. A magyarországi románok óvatosan, de határozottan léptek. 1918. október 18-án Alexandru Vaida Voevod a budapesti parlamentben bejelentette, hogy a román nemzet él önrendelkezési jogával. Nyitott kérdés maradt azonban, hogy ezt miként teszi.

Nemzetgyűlés Gyulafehérvárott: 1918. december 1.

A nemzeti önrendelkezés gyakorlati kivitelezésének két módja lehetett: a népszavazás és a népgyűlés. A népszavazás az ellenszavazatok magas arányának kockázatával járhatott. A nép- vagy nemzeti gyűlés viszont biztosíthatta a népakarat egyöntetűségének látszatát. Az események sodrása ez utóbbi felé mutatott. A vesztes háború anarchiával járt, a keleti fronton bevetett katonák jelentős részben bolsevizálódtak, maguk is népi hatalmat akartak, a régi rendet felszámoló, a kommunizmus eszményét megvalósító szocialista forradalmat. A világháborúban ugyanis megtapasztalták, hogy az egalitárius közellátást, sőt az élet egészét meg lehet tervezni, és ez az élmény a magántulajdon világát felszámolni akaró kommunista messianizmus egyik forrása lett. De minél nagyobb volt a parasztok aránya egyik vagy másik nemzeti résztársadalmon belül, annál erősebben élt a vágy a magántulajdon bővítése iránt, és a köztulajdon mítosza itt alig hathatott. Ez is magyarázza, hogy a románok világában könnyebb lehetett a rendet fenntartani. A magyar nemzeti tanácsokhoz hasonlóan a románok is nemzeti tanácsokat, majd nemzeti gárdákat hoztak létre, és november 9-én felszólították a magyar kormányt, hogy adja át a közigazgatási hatalmat az ország keleti részei fölött. A magyar kormány az ország teljes demokratizálásával és nemzeti autonómiák, svájci típusú kantonok felállításával próbált kompromisszumot keresni. November 13-án Aradon Jászi Oszkár nemzetiségügyi miniszter a magyar kormányküldöttség élén összeült a román vezetőkkel tárgyalni. Elvben lehetett esély a megegyezésre, hiszen Jászi az 1910-es évek elejétől hasonló nézeteket vallott. A románok gyanakodtak. Octavian Goga már 1914-ben úgy nyilatkozott elképzeléseiről: „azért demokratizál, hogy aztán kolonizálhasson minket”.[17] A román vezetők addig nem is nyilatkoztak egyértelműen, amíg november 14-én Iuliu Maniu nem érkezett meg Bécsből, és a magyar kérdésre, hogy mit akarnak, kimondta: „teljes elszakadást”. A tét a teljes román nemzeti hegemónia volt. Négy nap múlva a román vezetők nyilatkozatukban ünnepélyesen kifejtették, hogy a határok megvonását nemzetközi bíráskodástól, és nem a nyers erőtől teszik függővé. Az erdélyi román vezetők vigyáztak a rend fenntartására, keményen léptek fel a földfoglaló parasztmozgalmak ellen. Tették ezt saját javaik biztosítása érdekében is, és azért is, mert tudták, hogy a béke fenntartása a győztes hatalmak számára ügyük megítélésekor milyen fontos lehet, annál is inkább, mert közben a magyar kormánynak a mindennapi anarchiával kellett szembesülnie, és emellett, ami veszélyesebb volt: a kommunista mozgalmak térhódításával. November derekán már a román kormánytól katonai beavatkozást kértek, hogy a polgárháborút megelőzzék. Nem kellett biztatás, a román hadsereg már útban volt. November 5-én nyilvánosságra hozták, hogy az amerikai elnök „rokonszenvez a mindenütt lakó románok nemzeti egységének gondolatával. Az Egyesült Államok nem fogja elmulasztani, hogy alkalmas időben érvényesítse befolyását az iránt, hogy a román nép hozzájusson jogos politikai és területi igényeihez.” Néhány nap múlva már kisebb román csapatok felbukkantak egyik-másik határ menti vasútállomáson. November 10-én Románia hivatalosan közölte a hadba lépést.

Brătianu pedig azt kérte az erdélyiektől, hogy ne csináljanak forradalmat, hanem mondják ki a feltétel nélküli egyesülést.[18] Ugyanakkor az erdélyi román vezetők a falvak világát a Romániával való egyesülés céljával – a király iránti hűséget is hangoztatva – mozgósították. Az ezt követelő hitvallás százait írták alá vagy látták el kézjegyükkel országszerte. A nemzeti messianizmus körültekintő politikával társult. A román nemzeti tanács a gyulafehérvári nemzetgyűlésre olyan általános választásokat hirdetett meg, amelyeken csak románok vehettek részt.

Az erdélyi román politikai vezetés kétfrontos harcot folytatott. Az egyiket a magyar kormányzat ellen a Romániával való egyesülés érdekében, a másik front rejtett és mellékfront volt, éppen a hivatalos Romániával szemben. December 1-ére népi-nemzeti gyűlést hívtak össze Gyulafehérvárra. Az egyesülés kimondása nem lehetett kérdéses, de annak formája körül vita folyt. A baloldali román hangadók Románia demokratizálását követelték. Vasile Goldiș még azt javasolta, hogy Erdély valamiféle autonómiát élvezzen addig, amíg az alkotmányozó nemzetgyűlés nem dönt másként, amelyen egyébként szerinte a magyarok és németek is képviseltetnék magukat számarányuknak megfelelően.[19] Tartani lehetett ugyanis a romániai politikai elit – kortárs kifejezéssel: oligarchia – nyomasztó hegemóniájától, és a történelmi lelkiismeret sokakat arra ösztönzött, hogy amit a románok méltán számonkértek a magyaroktól, azt most ők adják meg nekik. Végül kompromisszumos megoldás született.

1918. december 1-én a hagyomány szerint százezer, szerényebb fogalmazásban több tízezer ember jelent meg és hallgatta hatalmas lelkesedéssel azt a határozatot, amelyet a hivatalos nagygyűlésen 1228 küldött szavazott meg. Ez a határozat kimondta az erdélyi, bánsági és magyarországi románok egyesülését Romániával. Továbbá azt, hogy az ideiglenes erdélyi autonómia az általános választójog alapján választandó alkotmányozó gyűlésig fennmarad. Meghirdették „a teljes nemzeti szabadságot az együtt élő népeknek”, leszögezve, hogy azok létszámuk arányának megfelelő arányban képviseltetik magukat a közigazgatásban, a kormányzatban és az igazságszolgáltatásban. A román nemzeti mozgalom még következetes volt saját értékeihez, másnak is meg akarta adni, amit magának követelt. Beteljesült a nemzeti egység álma, látomása és programja. Felemelő, eksztatikus élmény lehetett a magukat elnyomottnak érző románok számára. A szervezés okos és higgadt körültekintéssel párosult.

Maniu előzőleg arra kérte a román kormányt, hogy a hadsereget tartsa távol Gyulafehérvártól. Így sikerült érzékeltetni, hogy az erdélyi románság saját elhatározásából dönt, külső befolyástól függetlenül, és ezt a román kormánnyal szemben is kifejezésre juttatták. Gyulafehérvárt az ideiglenes kormány szerepét játszó Kormányzó Tanácsot (Consiliul Dirigent) állítottak fel, amelynek Iuliu Maniu lett az elnöke, aki aztán „átmeneti időre” az 1868-as magyarországi nemzetiségi törvényt vezette be.[20] De az ily módon ígéretes kezdet után vajon beteljesülhetett-e az „együtt élő népeknek” szóló ígéret? Vagy csak történelmi szerepcserére került sor? Nem sok jót ígért, hogy Goga, aki egyébként megértette a romániai magyar igényeket, később úgy nyilatkozott, hogy szerinte a gyulafehérvári „fogadalmak” kétségbe vonják Románia nemzetállami jellegét, és a nagylelkűség csak „a szabadság küszöbéhez érkezett rabok furcsa lelki állapotából” fakadt.[21] Valóban, beleélték magukat az ezeréves magyar elnyomás kultuszába, de ezzel a szenvedéstörténettel legitimálták Erdély románosítását. Igaz, Maniu mérsékletre intett már az első pillanattól. De nem sok jót ígért az sem, hogy a Kormányzó Tanács is tudatosan hamisította meg a történelmet, amikor a magyar egyházfők követeléseit azzal tromfolta meg, hogy Erdélyben csak 1859-ben szabadították fel a jobbágyokat, és a románok számára a legkedvezőtlenebb módon.[22] Ez a képtelenség demográfiai számháborúval társult.

A liberális vezér, I. I. C. Brătianu, aki december dereka felé miniszterelnökséget vállalt, a kemény centralizációt képviselte. Miután 1919. január 12-én megkezdődtek a béketárgyalások, egyszerűen azt hazudta, hogy a megszerezni kívánt új területeken a románok számaránya 62%, a magyaroké pedig csak 15%.[23] Jellemző a kettős beszédre, hogy miközben a nyilvánosságnak szánt hivatalos román iratok az aradi és a temesvári román lakosság magas arányát hangoztatták, Brătianu az ott járt francia tábornoknak arról beszélt, hogy a városi román értelmiség „részben elfogadta a magyar uralmat”, aki nem, annak menekülnie kellett, és „ebből adódóan nagyon kevés román él a városokban”.[24] A román delegáció beadványa ezt a kijelentést protorasszista okfejtéssel korrigálta, azt állítva, hogy a határ menti városok magát magyar anyanyelvűnek valló lakossága 10–20%-ban zsidó.[25] Egyébként miközben a román fél a nemzetiségi elvre hivatkozott, azt is hangsúlyozta, hogy ezt az elvet nem lehet maradéktalanul érvényesíteni, mert a katonai és a gazdasági szempontok fontosabbak. A román békedelegáció – az 1910-es magyar népszámlálás alapján – azt becsületesen kimutatta, hogy a Magyarországból általa követelt területen a románok aránya 48,3%. Az már kevésbé becsületes húzás volt, hogy a magyarokat és a székelyeket különválasztotta, akik együttes aránya 42,1%, és bölcsen nem fejtegette, hogy a székelyek is magyarok. Aztán a magyarokat még tovább bontotta: zsidókra és cigányokra.[26] Brătianu az 1916-os szerződéshez ragaszkodva nemcsak Békéscsabát és Vásárosnaményt akarta megszerezni, hanem a Bánság egészét is be akarta kebelezni, ami a szerbekkel való komoly konfliktust jelentett. A méltányosságon és igazságosságon alapuló világrendet naivitásnak tartotta, és bár a nyugati tárgyalópartnerek nem szerették a román kormányt, mégis szövetségesnek ismerték el, a magyart pedig semminek sem. Igaz, Wilson Magyarországot baráti országnak tekintette, de európai szövetségesei letorkolták,[27] és azt sem vették figyelembe, hogy 1918. december 22-én Kolozsvárt egy negyvenezres népgyűlés a magyar állam iránti lojalitását fejezte ki. A román fél pedig köszörülte a kardot. 1919. március 20-án Vaida Voevod, akit a párizsi béketárgyalásokra küldtek ki, azt fejtegette Maniunak, hogy a bolsevizmus elhárítása érdekében a magyarokat át kell űzni a Tiszán, a szerbeket pedig a Dunán.[28]

Március 21-én Budapesten győzött a kommün. A kommunisták átvették a hatalmat, és részben folytatták annak külpolitikáját, a dunai konföderációt és a határok népszavazással való megállapítását vallották célként. De csak a kommunizmus nemzetközi térhódítására számíthattak. Kijevben az ottani parancsnok és Cristian Rakovski, a román szocialista mozgalom egyik szervezője már romániai kommunista forradalom kirobbantására készült, Lenin viszont leintette őket. Április derekán a román hadsereg diszkrét francia támogatással megkezdte az előrenyomulást, és május 1-én elérte a Tiszát. Közben Németországban lángoltak fel a kommunista mozgalmak, kikiáltották a bajor tanácsköztársaságot, és Ausztria is közel járt a kommunista hatalomátvételhez. Vaida Voevod meg is írta Maniunak, hogy

az egész békekonferencia a kormányzati rendszer bolsevizálódásának benyomását kelti. Van egy diktátor, ketten-hárman beérik a hiéna szerepével. A többiek sakálok, akik egy-egy csonttal pucolnak a fészkükbe. Biztosan megyünk át a régi kormányzati formák és rendszerek elértéktelenedésének időszakán. Minden kormány a jövőben űzi a demagógiát, lefelé nagy fegyelmet tanúsít, kifelé kapitalista imperializmust. A politikai-gazdasági tényezők eme labilitása később vagy korán a kapitalista rendszer felbomlásához vezet.

Miután hosszúra sikerült a párizsi élménybeszámoló, a levélíró kedélyállapota is változott, és még azt is kifejtette, hogy újabb rabszolgaság helyett inkább a bolsevizmust vállalja, bár ő is azon húsz-harminc birtokos közé tartozik, akinek többje van ezer holdnál, de „ördög vigye a vagyont, […], amikor a nemzet sorsáról van szó”. És akkor Franciaország és Anglia sem menekül a bolsevizmus elől, és ne „is mentse őt az Isten”. Viszont hasznot kell húzni a bolsevizmus magyarországi térhódításából, hiszen ha Kun Béla uralkodik a Tiszán túl, a Tiszán innen a magyarok is inkább Romániát választják.[29] A román állami vezetés számára az a ragyogó alkalom kínálkozott, hogy megmentse Európát a bolsevizmus terjedésétől.

A magyar kommün leverése

A magyar kommün elődje politikáját folytatta, amikor népszavazásos békét kért, ugyanakkor túl is lépett ezen, amikor fegyverrel próbálta érvényesíteni a nemzeti önrendelkezés követelményét, miközben olyannyira nemzetellenes politikát folytatott, hogy még a nemzeti zászlót is betiltotta. Ezt Lenin is meghirdette, így hozták létre Ukrajnát, oroszlakta területeket csapva hozzá. Ez a kommunista politika a nemzetek nagy egységében gondolkodott, abból kiindulva, hogy a munkásosztály felülemelkedik a nemzeti érdekeken. A magyar kommün hadserege észak felé támadt, hogy kapcsolatba léphessen a szovjet Vörös Hadsereggel. Csakhogy ennek más prioritásai akadtak. Lenin békét tanácsolt magyar elvtársainak. Clemenceau pedig azt ígérte, ha a magyar hadsereget északról visszavonják, akkor az időközben támadó román hadsereg is hátrább vonul. A magyar hadsereg északról visszavonult, a román hadsereg viszont nem. Ezért július 20-án a kommunista hadsereg a románra támadt, de a román fél már hozzájutott a magyar haditervekhez, így az offenzíva összeomlott, a román hadsereg augusztus 4-én Budapestet is elfoglalta. Közben júniusban Wilson és Lloyd George Romániát azzal vádolták, hogy agresszív magatartásával hozzájárult a bolsevizmus magyarországi térhódításához. És a román hadsereget is hátrább akarták rendelni, de a franciák elsimították az ellentéteket. A román történetírás büszkén emeli ki, hogy a román megszállás hozzájárult Magyarország gazdasági életének normalizálásához.[30] A nagyhatalmak viszont nem helyeselték a román intervenciót, Clemenceau határozott hangú sürgönyt menesztett Bukarestbe, amelyben megfenyegette a román kormányt, „ha nem állítja meg azonnal csapatait, mindent visszaveszünk, amit tőlünk kapott”.[31] A román hadsereg azt vette el Magyarországtól, amit tudott, és étvágyára jellemző, hogy az állatállomány 30%-ára, továbbá a mezőgazdasági gépek 30%-ára tartott igényt.[32] És miután a magyar kommün zavarta meg az új Európa párizsi építgetését, most a román hadsereg garázdálkodásai, miközben a felszabadító szerepében tetszelgett a román vezetés. A békekonferencia kemény hangú jegyzékben követelte a rekvirálások beszüntetését. Aztán olyan megbízottakat küldtek Bukarestbe, akik végül elsimították a román kormányzat és a párizsi békecsinálók közötti ellentéteket. De végleges döntés csak később született a határok kérdésében. Közben mérvadó magyar politikusok felajánlották a magyar koronát a román királynak, de ez a dualizmus természetesen nem nyerte el a román fél tetszését, a királyig állítólag el sem jutott a szükség és a kétségbeesés szülte ötlet.[33] Egyik román diplomata szerint Mária királyné, és még inkább a trónörökös Károly hajlott volna erre a megoldásra – főleg az utóbbi, aki császár akart lenni.[34] Az egyik román újságíróban, aki ezekben az időkben Budapesten tartózkodott, a hallottak és látottak alapján az a meggyőződés alakult ki, hogy a román intervenció mérnökei, a liberálisok tudatosan juttatták hatalomra az általuk vallott nemzeti eszmény legádázabb magyar ellenségeit, és így ezek a liberálisok alapozták meg a magyar–román antagonizmust.[35] Kétségtelen, jól jött a román politikának egy olyan „reakciós” magyar rendszer, amelyre a magát demokratikusnak hirdető Európában ujjal lehetett mutogatni. Így jobban tudták leplezni belső bajaikat.

A Párizs környéki békék

A béke bevallott célja életképes államok kialakítása volt a soknemzetiségű Monarchia helyén, de miután a gazdasági és helyi imperialista szempontok keresztezték a nemzeti önrendelkezés elvét, újabb soknemzetiségű államok kialakítására és Közép-Európa „balkanizálására” került sor – mint azt sokan szóvá tették. Már kezdetben beárnyékolták a nemzeti önrendelkezés szép elvét a korábban megkötött titkos szerződéseknek az önrendelkezést messzemenően sértő kitételei. A legkíméletlenebb imperializmust a leggyengébb győztes, Franciaország képviselte. Olaszországot nem is tekintették győztesnek, Romániára nehezteltek az 1918. tavaszi különbéke miatt. A román küldöttség vezetőjének, I. I. C. Brătianunak nem egy sértést kellett elviselnie. Lloyd George angol miniszterelnök például kétségbe vonta az egyesülést kimondó – besszarábiai és erdélyi – nemzetgyűlések spontán jellegét, és túlzottnak tartotta a román követeléseket. Franciaország viszont Románia mellett állt ki. Berthelot tábornok megírta miniszterének, „ha kielégítjük a románok jogos követeléseit és betartjuk azt, amire elköteleztük magunkat, Romániában 25 milliós népességgel rendelkező valóságos francia gyarmatunk lesz, amelyben fejleszthetjük iparunk és kereskedelmünk, és otthon fogjuk magunkat érezni”.[36] 1919 júniusában Versailles-ben megszületett a Németországgal való béke, amely megsemmisítette a korábbi német–román különbékét. És míg ez csak elégtétellel tölthette el a román delegációt, az Ausztriával folyó béketárgyalások már annál kevésbé. Az amerikaiak nem akarták egész Bukovinát Romániának ítélni, de ez végül csak valamiféle zsarolásnak bizonyult, mert Brătianu nem akarta elfogadni azt, hogy országa külön szerződésben biztosítsa a nemzeti kisebbségek jogait, mondván, hogy az ilyen szerződés sérti a román szuverenitást. Sőt, a parlamentben később arról beszélt, hogy az ilyen, nemzetközileg ellenőrzött szerződés megzavarja a kisebbség és többség testvéri együttélését, miközben a kisebbségeknek nagy szüksége van a többségre. És ezt az önmaga szatírájának beillő kijelentést még meg is tapsolták.[37] Egyesek szerint Romániát a kisebbségi szerződéssel zsarolták, hogy kőolajának kiaknázásában megfelelő engedményeket tegyen, és aztán amikor sikerült megegyezni, a kisebbségek helyzetét már nem vizsgálták.[38] Miután szeptember 10-én megszületett a saint-germaini béke Ausztria és a nagyhatalmak között, két nap múlva Brătianu otthagyta Párizst, és aztán hazafelé menet már Predealon kiszállt a vonatból és autóval folytatta útját, mert attól tartott, hogy a bukaresti pályaudvaron fenyegető tüntetéssel fogadják.[39] A miniszterelnökségről is lemondott. Decemberben aztán – hosszas tárgyalások után – Románia elfogadta a kisebbségi szerződést, amelyben „saját akaratából” kötelezte magát, hogy „faji, nyelvi és vallási különbség nélkül” biztosítja lakosai számára a szabadságot és az igazságot. Elismerte a zsidók román állampolgárságát, és ezzel megtörtént a zsidóemancipáció is. A román tárgyaló fél elismerte a Népszövetség ellenőrzési jogát is, ami ellen Brătianu körömszakadtáig küzdött. Románia anyagi érdekeit sértette, hogy szabad tranzitforgalmat kellett biztosítania a szövetséges hatalmak számára. Újabb viszály forrása lett az is, hogy Amerika Dobrudzsát etnikai határok mentén akarta megosztani, végül a román álláspont győzött, és visszaállították az 1913-as határokat. Még Amerika képviselte a méltányosságra törő legmorálisabb álláspontot, de erről Franchet d’Esperay tábornok így nyilatkozott Vaida Voevodnak: „Ezeknek a sertéskereskedőknek semmi sem szent, csak a pénz… [Vaida kérdése:] De a wilsoni pontok, amelyek morális kötelezettségeket szegeznek le? [Válasz:] Ezeknél erkölcs? Elvek? Pénz és kizsákmányolás, a többi képmutatás.”[40] A románoknál ez még némi szakértelem hiányával párosult: a rekvirált magyar mozdonyok ott rozsdásodtak Romániában, mert nem megfelelően helyezték őket üzembe.[41] És vajon igaz-e, amit a Trianonról szóló alapos román monográfia állít: a románok nem tudták néhány hónap alatt azt begyűjteni Magyarországon, amit évek alatt elvesztettek, már csak azért sem, mert a hatékonyság nem jellemezte sohasem a román akciókat.[42] Lehet, hogy így van, de a hatékonyabb begyűjtéshez Bécset és Berlint is el kellett volna foglalniuk, mert nem a magyar honvédség foglalta el Románia jelentős részét, hanem a közös hadsereg, és még inkább a német. Az említett monográfia érve: „a két világháború közötti román jólét inkább kívánság volt, mint valóság, másrészt pedig a magyar gazdaság sokkal gyorsabban összeszedte magát, mint ahogy a román megszállás okozta hatalmas károk lehetővé tették volna azt”.[43]

A magyar álláspontot a békekonferencián előadó Apponyi Albertnek igaza volt, amikor imperializmussal vádolta a békecsinálókat. De az ő történelem leckéje sem volt hiteles, mint ahogy a többieké sem. Viszont az ő kiküldése azért nem volt szerencsés, mert ugyan ékesen tudott szólani, de egykori iskolatörvényének rossz híre volt, ráadásul a háború kitörését is lelkesen köszöntötte, olyan nemzeti állameszmét hirdetett, amelynek román, cseh, szerb változata ellen most hadakoznia kellett, és az sem tehetett jó benyomást, ahogy a magyar kultúrfölényre hivatkozott. Olyan keretben adta elő a magyar álláspontot, hogy azt feudálisnak lehetett minősíteni, míg az azt elhárító pszeudo-demokrata képmutatás mögött fegyveres erő állott. Így egy mélyen elfogult Berthelot nyugodtan mondhatott olyasmit, hogy a magyaroknak nincs nemzeti öntudata.[44] És a magyar fél hiába kért népszavazást. A konferencia elnöke, Alexandre Millerand azzal hárította el a magyar kérést, hogy már 1918 októberében és novemberében kifejezésre jutott a népakarat, a magyar kormány autonómiaígéretei nem feledtethetik, hogy a magyar politika korábban el akarta fojtani a nemzetiségek hangját.[45] A hivatalos nagyhatalmi válasz szerint a népszavazás, „ha az őszinteséget garantálnák, nem adna érezhetően más eredményt, mint amire az etnográfiai viszonyok alapos tanulmányozása vezetett”. A román delegáció még azt a kérdést is feltette, hogy ki lenne képes az őszinteséget biztosítani; és különben is a népszavazás alkalmatlan általános helyzetek értékelésére.[46] A nemzeti önrendelkezési jog és a népakarat így a győztesek akaratát és a legyőzöttek fölötti önkényes rendelkezés gyakorlatát juttatta kifejezésre. Ez a győztesek táborában sem mindenkinek tetszett. Lloyd George egy ideig ki is állt a magyarok mellett, de aztán belátta, hogy ha újrakezdenek mindent, a korábbi angol álláspontot is revideálni kell.[47] Nitti kiállásának ezek után nem is lehetett súlya. Győzött a hungarofóbia és a politikai számítás: Magyarországot a győztesek már nem tudták volna maguknak megnyerni, az utódállamokat nem akarták elveszíteni a népszavazásos békével. Az általuk hirdetett nemzeti önrendelkezési jog megsértését pedig úgy nyugtázták, hogy kisebb igazságtalanságokat kellett elkövetni a nagyobb igazság érdekében. És ez megfelelt Hegel és Marx történelemfilozófiai tanításának is. Wilson, akit a gyulafehérvári román nemzeti gyűlésen apostolként ünnepeltek, keserűen visszavonult, de előtte, amikor az írek Anglia ellen kérték a támogatását, mindazt, amit Párizsban és környékén az önrendelkezési jogra való hivatkozással tettek, metafizikai tragédiának nevezte, és arról vallott, hogy nem is sejtik, micsoda szorongást él át milliók reményeinek felkeltése miatt.[48] Igaz, Wilson mások szolgálatát valló keresztény hívő volt, a békecsinálók istenhite viszont politikai szenvedélyeikhez és spekulációikhoz igazodott.

1920. június 4-én aláírták a trianoni békét.

Magyarország gyászolt, de Románia sem repesett az örömtől. Igaz, többet nyert, mintha például Oroszországgal együtt győzött volna, mert ebben az esetben nem jutott volna Besszarábiához, bár közelebb került volna a Tiszához. Ugyanakkor elképzelhető, hogy Konstantinápoly és vele a tengerszorosok orosz kézbe kerültek volna. Ha viszont Németországgal győzött volna, csak Besszarábia lett volna a jutalom. Így viszont szinte megvalósult „a Dnyesztertől a Tiszáig” álma. A békeszerződés azonban a kereskedelmi forgalomra olyan kitételeket tartalmazott, amelyek miatt Románia saját szuverenitását vélte sértettnek. A nagyhatalmak ugyanis Magyarországot sem akarták teljesen életképtelenné tenni. Viszont az utódállamokban saját szövetségeseiket keresték, és Romániát is mesterséges alakulatnak, saját döntéseik eredményének tekintették.[49] A Szovjetunió ellenében pedig Romániának megint valamiféle bástyaszerep jutott. Besszarábia egészét Romániának ítélték, bár a lakosság 40%-át nem a románok alkották. A szovjet kormány nem is ismerte el a párizsi békét. Ferdinánd király még 1919 júniusában keserűen jegyezte meg: „Kis országot örököltem, de függetlent, ma Nagy-Románia készül, de vazallus Románia, és fel is teszem a kérdést, hogy itt van-e a helyem ezen a trónon.”[50]

A hivatalos Románia viszont okkal tekintette, hogy Nagy-Románia az ő műve. Míg az Ókirályság, az egykori vajdaság Moldva és Havaselve területét foglalta magában, mintegy 130 ezer km^2-t, az új Románia már Besszarábiát és Bukovinát, Erdélyt, Máramarost, valamint Bihar és Bánság egy részét. Románia területe megkétszereződött, 295 ezer km^2-re nőtt, lakossága pedig 7,5 millióról 16,5 millióra emelkedett. Az új állam sokszínűsége, tájainak kultúrmorfológiai változatossága, egyes részeinek etnikai mozaikjellege, a társadalmi és területi szintkülönbségek viszont állandó államéleti strukturális válsággal jártak, és minduntalan előjöttek a politikai vezetőrétegek egymással való küzdelmeiben, bár az új államot létében egyáltalán nem fenyegették. Constantin Argetoianu, aki emlékirataiban korának legteljesebb és legmaliciózusabb történetét vázolta fel, kesergett is az erkölcsök különbözősége miatt. Másokkal együtt ő is azt hitte, hogy az erdélyiek javítják a balkániak erkölcseit,