William Golding: Lord of the Flies

Faber and Faber Ltd., London, 2026

© 1966 by William Golding

Hungarian translation © Gy. Horváth László, 2021

Anyámnak és apámnak

ELSŐ FEJEZET A kagyló hangja

A szőke fiú leereszkedett a szikláról, és óvatosan elindult a lagúna felé. Iskolai pulóverét már korábban levetette, és most a földön húzta maga után, szürke inge mégis a testéhez tapadt, csapzott haja a homlokába lógott. Körülötte hőségben úszott a dzsungelbe vágott hosszú sebhely. Nehézkesen baktatott a liánok és kitört fák között, és hirtelen, mint valami sárgás-vöröses látomás, egy madár hussant fel boszorkányszerű vijjogással; a vijjogásra kiáltás felelt.

– Hahó! Várjá má!

A sebhely oldalában rázkódni kezdett az aljnövényzet, és milliárd esőcsepp koppant a földön.

– Várjá meg – mondta a hang. – Elakadtam.

A szőke fiú megállt, és gépies mozdulattal felrántotta a harisnyáját, amitől a dzsungel mintha egy pillanatra Anglia kellős közepévé változott volna.

Újra megszólalt a hang.

– Nem bírok ezekkel a kúszóizékkel.

A hang tulajdonosa lassan kihátrált az aljnövényzetből, az ágak végigkarmolászták zsírfoltos széldzsekijét. Csupasz, dundi térdhajlatát tövisek karistolták. Lehajolt, vigyázva kihúzkodta a töviseket, és megfordult. Alacsonyabb volt, mint a szőke fiú, és igen kövér. Elindult, biztonságos helyeket keresve a talpának, és felnézett vastag lencséjű szemüvegén át.

– Hova lett az a megafonos ember?

A szőke fiú megrázta a fejét.

– Ez egy sziget. Szerintem legalábbis. Az meg ott, kinn a tengeren, egy korallzátony. Lehet, hogy egyáltalán nincsenek is felnőttek.

A kövér fiú meghökkent.

– De hát pilóta is volt. Igaz, nem az utashengerben, hanem elöl, a kabinban.

A szőke fiú a korallzátony felé sandított.

– Na meg az a sok gyerek – folytatta a kövér. – Páran csak kijutottak még. Vagy teszerinted nem?

A szőke ügyet se vetett rá, ment tovább a víz felé. Igyekezett fölényesnek, de azért nem túl udvariatlannak látszani; a kövér utánaloholt.

– Egyáltalán nincsenek is felnőttek?

– Szerintem nincsenek.

A szőke fiúnak komoly volt a hangja, de aztán elöntötte a valóra vált álom boldogsága. Ott, a sebhely közepén tótágast állt, és felvigyorgott a fordítva látott kövérre.

– Nincsenek felnőttek!

A kövér fiú gondolkodott egy percig.

– De az a pilóta.

A szőke leeresztette a lábát, és leült a gőzölgő földre.

– Biztos továbbrepült, amikor ledobott minket. Mert itt nem tudott leszállni. Kerekes repülővel lehetetlen.

– De megtámadtak bennünket!

– Majd visszajön.

A kövér a fejét rázta.

– Amikor zuhantunk, kiestem az ablakon. Láttam a repülő másik részét. Lángok csaptak ki belőle.

Végignézett a sebhelyen.

– Eztet a henger csinálta.

A szőke megérintette egy fatörzs szilánkos csonkját. Most kíváncsiság látszott rajta.

– Mi történhetett vele? – kérdezte. – Hova lett?

– Az a vihar kisodorta a tengerre. Baromi veszélyes lehetett, ahogy dőltek össze a fatörzsek. Biztos maradtak még benne gyerekek.

Egy pillanatra eltanácstalanodott.

– Tégedet hogy hívnak?

– Ralphnak.

A kövér várta, hogy az ő nevét is megkérdezzék, de az ismerkedésnek erre a gesztusára nem került sor; a Ralph nevű szőke halványan elmosolyodott, felállt, és ment tovább a lagúna felé.

A kövér kitartóan loholt mellette.

– Gondolom, még sokkal több gyerek is lehet itt erre-arra. Te se láttad őket?

Ralph a fejét rázta, és belehúzott. Aztán megbotlott egy faágban, és hasra esett.

A kövér lihegve állt fölötte.

nek támaszkodva állt, és összehúzott szemmel bámulta a csillámló vizet. Odakinn, talán egy mérföldre, fehér tajték habzott át egy korallzátonyon, azon túl pedig a nyílt tenger terült el sötétkéken. A zátony szabálytalan ívén belül a lagúna olyan mozdulatlan volt, mint egy hegyi tó – mindenféle árnyalatú kék meg árnyékos zöld és lila. A pálmás terasz és a víz között vékony donga volt a part, és mérhetetlen hosszúnak látszott, mert Ralphtól balra mintha a végtelenben futott volna össze pálmasor és part és víz; és mindenütt jelenvaló, szinte látható volt a hőség.

Leugrott a földpadról. Fekete cipője belesüppedt a sűrű homokba, a hőség főbe kólintotta. Hirtelen nehéznek érezte magán a ruhát, vadul lerúgta a cipőjét, és egyetlen mozdulattal lerántotta gumipántos harisnyáját. Aztán visszaugrott a teraszra, lehúzta az ingét is, és csak állt ott a koponyaszerű kókuszok között, bőrét a pálmák meg az erdő zöld árnyai csíkozták. Kikapcsolta öve kígyós csatját, letűrt magáról alsót-nadrágot, és meztelenül állva nézegette a vakító partot meg a vizet.

Elég nagy volt már, tizenkét éves és néhány hónapos, hogy kidudorodó, gyerekes pocak ne látszon rajta; de még nem volt akkora, hogy a kamaszkor idétlenné tegye. Széles, izmos válla leendő bokszolót sejtetett, de jámbor szája és szeme nem ígért erőszakot. Megpaskolta a pálma törzsét, s mivel végre tényleg hinnie kellett a sziget valódiságában, vidáman kacagva megint tótágast állt. Aztán ruganyosan visszalendült, leugrott a fövenyre, beletérdelt, és két ölre való homokot púpozott a melle köré. Sarkára ereszkedve, csillogó, izgatott szemmel nézte a vizet.

– Ralph…

A kövér fiú kióvakodott a terasz széléhez, és leült.

– Bocs, hogy lemaradtam. Azok a gyümölcsök…

Megtörölgette a szemüvegét, és visszaigazította tömpe orrára. A keret mély, rózsaszín V-t vágott az orrnyergébe. Fürkész szemmel mérte végig Ralph aranyló testét, majd lenézett a saját ruhájára. Megfogta a nyakáig érő cipzár húzóját.

– A nénje mindig azt…

Aztán lerántotta a cipzárt, és a fején át kibújt a széldzsekiből.

– Nem érdekel!

Ralph oldalvást rápillantott, de nem szólt semmit.

– Asszem, össze kék gyűjteni a neveket – mondta a kövér fiú –, és listát csinálni. Meg gyűlésbe hívni őket.

Ralph most sem értette el a célzást, ezért a kövér kénytelen-kelletlen folytatta.

– Engem nem érdekel, minek hínak – mondta bizalmasan –, csak annak ne, aminek a suliban szoknak.

Ez valamennyire felkeltette Ralph érdeklődését.

– Miért, ott hogy hívnak?

A kövér fiú hátrapillantott, majd odahajolt Ralphhoz. Suttogva mondta:

– „Malacká”-nak.

Ralph visítva röhögött. Felpattant.

– Malacka! Malacka!

– Ralph… lécci!

Malacka rémülten összekulcsolta a kezét.

– Mondtam, hogy nem szeretném, ha…

– Malacka! Malacka!

Ralph kitáncolt a tengerpart forró levegőjébe, és vadászrepülőként tért vissza, hátraszegett szárnyakkal géppuskázva Malackát.

– Ratatata!

Hasmánt Malacka lába elé vetődött a homokba, és csak feküdt nevetve.

– Malacka!

Malacka kelletlenül elvigyorodott, mert még ennyi figyelemnek is örült.

– Csak osztán a többieknek ne szójjá…

Ralph belevihogott a fövenybe. Malacka arcára megint kiült a feszült összpontosítás.

– Mingyá jövök.

Beügetett az erdőbe.

Ralph felállt, és eliramodott jobb felé. A partot itt váratlanul szögletes tájmotívum szakította meg: nagy, rózsaszín gránitplató türemkedett ki ellentmondást nem tűrően az erdőből, teraszból, fövenyből és lagúnából, négy láb magas mólót formálva. Tetejét vékony talajréteg meg gubancos fű borította, és fiatal pálmafák árnyékolták. Ahhoz nem volt elegendő a talaj, hogy nagyra nőjenek, a húszlábnyit elérve kidőltek és elszáradtak, a cikcakkos törzsek alakzata pedig kényelmes üléseket biztosított. A még álló pálmák zöld tetőt képeztek, amelynek alján vibrálva tükröződött a lagúna. Ralph felhúzódzkodott erre az emelvényre, érezte, milyen hűvös és árnyékos, behunyta fél szemét, és úgy döntött, az árnyékok a testén tényleg zöldek. Kiballagott az emelvény tenger felőli végéhez, ott megállt, és lenézett a vízre. Áttetsző volt egészen az aljáig, és fénylett a trópusi hínár- meg korallvirágzástól. Apró, csillogó halak raja cikázott ide-oda. Ralph a gyönyörűség basszushúrjait megszólaltatva felkiáltott.

– Húúú!

Az emelvényen túl újabb csoda várta. Valamilyen istenítélet – talán tájfun, talán éppen az a vihar, amely az ő jöttét kísérte – felpúpozta a homokot a lagúnában, és hosszú, mély medencét alakított ki a part mentén, amelynek túlsó szélét magas, rózsaszín gránitpárkány szegélyezte. Ralphot nemegyszer becsapta már az ilyen parti tavacskák megtévesztő mélysége, ezért felkészült a csalódásra. De a sziget nem tagadta meg önmagát: a fantasztikus medence, amelyet láthatóan csak dagálykor öntött el a tenger, olyan mély volt az egyik végén, hogy sötétzöldnek látszott. Ralph gondosan végigvizsgálta mind a harminc yardját, és beleugrott. A víz melegebb volt a vérénél: mintha egy hatalmas fürdőkádban úszkált volna.

Ismét felbukkant Malacka, leült a sziklapárkányra, és irigykedve nézte Ralph zöld-fehér testét.

– Te osztán tucc úszni!

– Malacka!

Malacka levette a cipőjét meg a zokniját, gondosan elhelyezte őket a párkányon, és beledugta a vízbe a nagy lábujját.

– Ez meleg!

– Mit vártál?

– Semmit se. A nénje mindig…

– Süsd meg a nénikédet!

Ralph lebukott, és nyitott szemmel úszott a víz alatt; a tavacska homokos széle úgy toronylott előtte, mint egy hegyoldal. Hanyatt fordult, befogta az orrát, és az aranyló fény éppen az arcán tört meg. Malacka elszánt képpel vetkőzni kezdett. Egy perc, és fakón, hájasan meztelen volt. Vigyázva leereszkedett a homokos oldalon, és nyakig a vízbe merülve, büszkén mosolygott Ralphra.

– Nem úszol egyet?

Malacka megrázta a fejét.

– Nem tudok. Sose szabadott. Merhogy az asztmám…

– Süsd meg az asztmámat!

Malacka jámboran tűrte.

– Te osztán tucc úszni.

Ralph fejjel előre levezetett a homokos oldalon, bemerítette az arcát, és vízsugarat fújt a levegőbe. Aztán kiemelte az állát.

– Én már ötévesen is tudtam úszni. Apu tanított meg. Fregattkapitány a haditengerészetnél. Majd ha szabadságot kap, idejön, és megment bennünket. A te apád micsoda?

Malackának hirtelen piros lett az arca.

– Az én apám meghalt – mondta gyorsan –, a mamám pedig…

Levette a szemüvegét, és hasztalan keresgélt valamit, amiben megtörölhetné.

– Én a nénjénél lakok. Édességboltja van. Mindig rengeteg cukorkát ad. Amennyit csak akarok. Mikor ment meg bennünket a papád?

– Amint ráér.

Malacka csöpögve kiemelkedett a vízből, és állt meztelenül, egyik zoknijával törölgetve a szemüvegét. A délelőtti hőségben csak a zátonynál megtörő hullámok elnyújtott, csikorgó robaja hallatszott.

– Honnat tudhassa, hogy itt vagyunk?

Ralph lebegett a vízen. Úgy burkolta be az álom, akár a lagúna ragyogásával birokra kelő, pólyaként kibomló káprázatok.

– Honnat tudhassa, hogy itt vagyunk?

Onnan, gondolta Ralph, hogy, hogy. Most nagyon távolinak rémlett a zátony dübörgése.

– Majd a repülőtéren megmondják neki.

Malacka a fejét rázva biggyesztette vissza meg-megcsillanó szemüvegét, és lenézett Ralphra.

– Ott ugyan nem. Te nem hallottad, mit mondott a pilóta? Hogy ledobták az atomot? Mindenki meghalt.

Ralph kihúzódzkodott a vízből, megállt Malackával szemközt, és a váratlan problémán töprengett.

Malacka mondta tovább a magáét.

– Ez egy sziget, igaz-e?

– Fölmásztam egy sziklára – mondta lassan Ralph –, és azt hiszem, tényleg sziget.

– Mindenki meghalt – mondta Malacka –, ez meg itt egy sziget. Senki se tudhassa, hol vagyunk. Apád se tudhassa, senki se tudhassa…

Remegni kezdett a szája, a szemüveg elhomályosodott.

– Lehet, hogy itt rekedünk, míg csak mink is el nem pusztulunk.

Erre a szóra mintha még jobban felerősödött volna a hőség, fenyegető súllyá vált, és a lagúna vakító ragyogással rontott rájuk.

– Megyek a ruhámért – motyogta Ralph. – Amoda, ni.

Végigügetett a homokon, tűrve a nap ellenségességét, átvágott az emelvényen, és megkereste szétdobált ruháit. Furcsán örömteli érzés volt most szürke inget húzni. Azután felmászott az emelvény szélére, és leült a zöld árnyékban egy kényelmes fatörzsre. Malacka is felhúzódzkodott, hóna alatt a ruhadarabjai többségével. Vigyázva leült egy kidőlt fatörzsre a lagúnával szemközti kis szirt közelében; kusza árnyékok vibráltak fölötte.

Nagy sokára megszólalt.

– Meg kék keresnünk a többieket. Muszáj csinálnunk valamit.

Ralph nem felelt. Egy korallszigeten vannak. A naptól védve, Malacka baljós beszédére ügyet sem vetve, élvezettel ábrándozott.

De Malacka nem hagyta békén.

– Hányan lehetünk?

Ralph előrejött, és megállt Malacka mellett.

– Nem tudom.

Itt-ott apró szellők lopakodtak át a fénylő vizeken, a hőfátyol alatt. Amikor ezek a szellők elérték az emelvényt, a pálmalevelek susogni kezdtek, és homályos napfényfoltok kúsztak végig a testükön, vagy siklottak tündöklő, szárnyas lényekként az árnyékban.

Malacka felnézett Ralphra. Az árnyékok fordítva voltak Ralph arcán; fölül zöldek, alul fénylők a lagúnától. Napfényfolt araszolt a haján.

– Muszáj csinálnunk valamit.

Ralph keresztülnézett rajta. A sokszor elképzelt, de igazán soha fel nem fogott hely most végre átszökkent a valóságba. Ralph szája boldog mosolyra nyílt, és Malacka, a tudomásulvétel jelének tekintve ezt a mosolyt, felnevetett örömében.

– Ha ez tényleg sziget…

– Mi az ott?

Ralph már nem mosolygott; a lagúnába mutatott. Vajszínű tárgy feküdt a páfrányos hínárok között.

– Valami kő.

– Nem. Kagyló.

Malackából felbugyogott a szemérmes izgalom.

– Tényleg. Kagyló! Én már láttam is ilyet. Valakinek a hátsó falán. Úgy mondta, hogy szárnyascsigakagyló. Bele szokott fújni, és olyankor kiszaladt az anyja. Baromi értékes…

Ralph könyöke mellett egy pálmacsemete lógott ki a lagúna fölé. Súlya máris elfordította a vékony földben, nemsokára magától ledőlne. Ralph kirántotta, és bökdösni kezdte vele a vizet, miközben itt is, ott is ragyogó halak menekültek előle. Malacka veszedelmesen előrehajolt.

– Vigyázz! Még eltöröd…

– Fogd be.

Ralph szórakozottan mondta ezt. A kagyló érdekes volt meg szép, és jó szórakozást ígért, de az ábrándozás eleven fantomképei még mindig ott függtek közte és Malacka között, aki ebben a kontextusban lényegtelennek számított. A meggörbülő pálmacsemete odább tolta a kagylót a hínárok közt. Ralph egyik kezét támasztékul használva, a másikkal lenyomta a pálmát, mire a kagyló csöpögve felemelkedett, és Malacka utánakaphatott.

Most, hogy a kagyló már nem érinthetetlen látnivaló volt, Ralph is izgalomba jött. Malacka egyfolytában locsogott.

TARTALOM

ELSŐ FEJEZET – A kagyló hangja

MÁSODIK FEJEZET – Tűz a hegyen

HARMADIK FEJEZET – Kunyhók a parton

NEGYEDIK FEJEZET – Kifestett arcok, hosszú haj

ÖTÖDIK FEJEZET – Szörny a vízből

HATODIK FEJEZET – Szörny a levegőből

HETEDIK FEJEZET – Árnyékok, nagy fák

NYOLCADIK FEJEZET – Ajándék a sötétségnek

KILENCEDIK FEJEZET – Egy halál képe

TIZEDIK FEJEZET – A kagyló és a szemüveg

TIZENEGYEDIK FEJEZET – A Várszikla

TIZENKETTEDIK FEJEZET – Vadászkiáltás

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztette Barkóczi András

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 615 106 365 1

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Reddit Sans Condensed – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License