A fordítás alapját képező kiadás:

Aline Kiner

La Nuit des béguines

Liana Levi, 2017

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Mézner Mariann

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Nagy Gábor

Az Európai Bizottság támogatást nyújtott ennek a projektnek a költségeihez. Ez a kiadvány a szerző nézeteit tükrözi, és az Európai Bizottság nem tehető felelőssé az abban foglaltak bárminemű felhasználásáért.

ISBN 978-963-551-049-8

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© Liana Lévi – Paris 2017

Published by arrangement with

SAS Lester Literary Agency & Associates

© Hungarian translation 2021, Mézner Mariann

© Hungarian edition 2021, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Apámnak, Thomasnak,

aki mindig itt van

ELŐSZÓ

Párizs mocsárról nevezett Marais negyedében a Charlemagne és a Jardins-Saint-Paul utcák kereszteződésénél, egy több mint nyolcvan méter hosszú kőfal északi végén emelkedik magasba egy csonka torony. A kőfalat távolabb még egy másik torony is ékesíti. Ez annak a várfalnak romja, amit a 12. század végén Fülöp Ágost király építtetett a város védelmére. A középkori háborúk emlékének helyén most a Charlemagne líceum épületei állnak. Déli irányban a fal kiér egészen az Ave Maria utcáig. Ez az utca a mostani iskola helyén álló egykori kolostorról kapta a nevét. A 14. században még másképp hívták. Ez volt a „Rue des Béguines”, a „Beginák utcája”.

Mert e szürke kis sikátorokkal övezett, négyzet alakú tér – ahol a városi zajok elcsitulnak, szabad teret adva madarak trillázó füttyének, labdázó gyermekek sikongatásának, kamaszok nevetgélésének, a fiúk és lányok szertelen, fékevesztett kiáltozásainak – annak idején (sokan nem is tudnak róla) Franciaország egyedülálló intézményének, a párizsi beginázsnak adott otthont. A beginázst IX. Lajos alapította. Lajos, a szent király.

Itt és a környékbeli városnegyedben majd száz éven át igen figyelemre méltó, nagyszerű nők éltek. Egészen kivételes, rejtélyes nők voltak: a házasságot ugyanúgy elutasították, mint a klauzúrát. Imádkoztak, dolgoztak, tanultak, kedvükre járkáltak a városban. Utaztak és barátokat fogadtak, sokszor nagy vagyonnal is rendelkeztek, amit a nővéreikre hagyományozhattak. Független és szabad nők voltak. Olyan szabadsággal bírtak, amilyet a megelőző korokban élő nők nem is ismerhettek, sőt még több száz éven keresztül nem is fognak megismerni. Ezzel ugyan nem voltak mindnyájan tisztában, de közülük egyesek nagyon sokat küzdöttek azért, hogy megőrizhessék, megtarthassák ezt a kiváltságos életállapotot.

* * *

Évekig róttam a Marais negyed utcáit, nyomdokaik után kutatva. Nap nap után egyre közelebb kerültek hozzám, mint erős és könnyed árnyak. Hallottam kacajukat és éneküket, lépteik neszét a macskaköveken. Orromban a közeli folyó szagát, orcáimon pedig ugyanazt a napsütést éreztem, amely őket melengette,. Egymás mellett jártunk, egyszerre rezzentünk, és álmodoztunk. Társak vagyunk, akiket az idő elválaszt ugyan, de vágyaink, félelmeink és lázadásaink teljes összhangot alkotnak.

1310. JÚNIUS 1.

Ha nem lenne ilyen sűrű csend, azt hinnénk, hogy ünnep van.

A Grève téren nagy tömeg gyűlt össze most a mennybemenetel ünnepe előtti hétfői napon. A város minden lakója itt tolong. Kereskedők és segédek, inasok, gazdag polgárok és iparosok, kézművesek, diákok és klerikusok, csavargók, szajhák, napszámosok, és mindazok, akik a kikötőnél vállalnak alkalmi munkákat. A tömegben egymásnak préselődött émelyítőn bűzös testmeleg. Mosdatlan emberszag, gyomrot felkavaró büdös leheletek szaga keveredik a bőrcserzők utcájából kiáradó orrfacsaró bűzzel, és a folyó piszkos vizének áporodott szagával. Színes ruhába öltözött urak és hölgyek a teret határoló gyönyörű úriházak ölelésében állnak és bámészkodnak.

Hosszú, egybefolyó hullámban elnémultak az árufuvarozók és hordárok erőszakos kántálásai, az utcai üvöltések és kiáltozások. Az utca népének mocorgásán kívül csak a víz hullámzásának sietős, kis csobbanásai és a kőhöz csapódó fa zöreje hallik – ahogy a csónakok hasa a parthoz ütődik.

Mindannyian a tér közepe felé fordulnak. Ott egy máglya magasodik, egészen hasonló ahhoz, amit karneválok ünnepén vagy a Szent Iván-éji mulatságok alkalmából állítanak föl ugyanide. De most táncoló maszkosok és a lángokon átugráló fiatalok helyett egy nőt látunk, amint megy fel a máglyára. Mezítláb mászik a kötegeken, fekete haja és hosszú inge testéhez tapad.

Olyan magas, nyúlánk és törékeny, torka csomósan összeszorul a vászon nyaki kivágása fölött. Mégis egyenes, stabil. És kemény. Semmi sem változott fogságának hosszú hónapjai alatt. Nem törték meg a sokszoros kihallgatások: végig hallgatott. Csendjét arroganciának vélték. Pedig egészen egyszerűen nem volt mondanivalója. Semmi, amit megérthetnének.

Kissé odébb egy másik máglya. Azon egy férfi karóhoz kötve, lábaira roskad. Arca zúzódásokkal teli. Egy zsidó, akit azzal vádolnak, hogy leköpte a Szűzanya képét.

De mindenki a nőt figyeli.

* * *

Humbert néhány méterrel arrébb áll. Magas termete kitűnik a tömegből. Még közelebb akar kerülni, hogy láthassa az elítélt csukott szemhéját és vérző térdeit a testét borító gyolcs alatt. Vállával arrébb taszít egy szorosan hozzátapadó asszonyságot, előretolakszik a csoportok között, akiket egy tudat alatti vágy hajt a tér közepe felé.

Hirtelen észreveszi, hogy jobb felől valaki ugyanúgy nyomul előre. Szürke köpenybe öltözött, vékony alak furakodik elő a bámészkodók közül.

S lám, mindketten ott vannak néhány lépésnyire a máglyától.

A hóhér vár: kezében fáklya. Mellette fehér ruhában, fekete köpenyben egy domonkos szerzetes: Párizsi Vilmos, az inkvizítor. Egy másik férfi karddal, és tollas kalapban. A főbíró. Előlép, egy könyvet helyez a nő lábához a szalmára. Emez kissé előrehajtja fejét, szemét tágra mereszti, mintha csodálkozna. S épp ebben a pillanatban, a folyó felől hirtelen szélfúvás támad. Az alak, aki párhuzamosan megy Humbert mellett, félrelöki a tömeget, határozott léptekkel a máglya felé lép, s ekkor kámzsája hátracsúszik.

A szellő szétborzolja nagy, vörös hajkoronáját, s fürtjei elterülnek sötét köpönyegén.

A megkínzott nő arra fordítja fejét. Bizonyára ezt az igen fiatal leányt nézi, őt, aki így lelepleződött e pillanatban. Úgy tűnik, tényleg felismerte.

Humbert is őt nézi. Elképed. Sohasem képzelte volna, hogy itt, ebben a ruhában fog rátalálni.

A hóhér egyet lép a máglya felé. Humbert lehajtja fejét. Elfordul. Szemével a vörös hajút követi, akit ismét eltakar a csuklya, és egy másik, egészen hasonlóan öltözött lányt, aki hirtelen elhúzta. Majd vállával utat tör magának, és elindul a part felé.

Hamarosan az égő fa és test szaga felülmúl minden más bűzt. S az izgatott és együttérző tömeg kiáltása elnyomja a máglyán a férfi üvöltését. Talán a nő kiáltását is, akit élve égetnek. Mert hisz senki sem követelheti, hogy egész végig csendben maradjon.

ELSŐ RÉSZ

1310 januárjától júniusig

„Vannak köztünk olyan nők, akikről még azt sem tudjuk, hogy laikusoknak vagy szerzeteseknek nevezzük-e őket: mert nem a világban, de nem is azon kívül élnek.”

Collectio de Scandalis Ecclesiae

Gilbert de Tournai (1200–1284 körül)

1

Leonor, a nagyanyja ezt már előre megmondta. Amikor látta, hogy kiürülnek a környező falvak viskói, és a szakadt gatyájú, éhező fiatalok családjukat és gyülekezetüket elhagyva a városba költöznek, így szólt Ysabelhez: „Eljön a nap, amikor e világ körvonalai annyira megváltoznak, hogy a korombéliek rá sem ismernek majd. Én hamarosan eltűnök e világból, de te tartsd nyitva a szemedet!”

1310. január. Amikor a szoba ablakán beszűrődtek az első hajnali fények, Ysabel felkelt. Melegen felöltözött, s mint minden áldott nap, kisétált a kertjébe. Most egy összefont mogyorófavessző szegélyezte ágyás szélén guggol, tenyere a földön. Erre az új évtizedre gondol, ami épp most kezdődik el, és arra, vajon miként vélekedne erről öreganyja, akinek csontjai már régóta ott porlanak abban a földben, ahová temetkezni kívánt.

Vajon változott-e a világ? Csak erre tud gondolni. Három királyt ismert. IX. Lajos jóval a férje előtt hunyt el. Férjének halálakor határozta el, hogy belép a nagy beginázsba. Majd Lajos utódja: III. (Merész) Fülöp is meghalt. 1286. január 6-án, a reimsi katedrális újonnan elkészült rózsaablaka alatt egy daliás szépségű ifjút kent föl az érsek. Mióta fejét, mellkasát és hátát a szent olajjal megkenték, azóta uralkodik az ország fölött Szép, azaz IV. Fülöp király. Büszke lovas, nagy vadász, aki még a legnagyobb, legünnepélyesebb órákban, még fia, Károly születése közben is zsákmányok után vágtat. Orléans, Halatte, Vaudreuil, Montargis vagy Compiègne erdeiben ered a vad nyomába. Önfejű, makacs és sikeres. Köztiszteletben álló nagyapja körül nagy kultuszt alakított ki, és egy hosszan elhúzódó kanonizációs per végén szentet kreált belőle. Ő most már Szent Lajos.

A királyság egy ilyen uralkodóval és egy ilyen ős védelme alatt sokkal hatalmasabbnak tűnik, mint valaha. Telve energiával. A városokat hegyes tornyok, oromzatok díszítik. A folyókat és tengereket nagy, öblös hajók szelik át, raktereik bortól, sótól és posztótól roskadoznak. Francia földön már évtizedek óta nem volt sem nagy háború, sem járvány, sem pedig éhínség. Milyen szerencsétlenség érheti?

S mégis.

Az 1300-as jubileumi év után – amit a pápa szentévnek, az öröm és a bűnbocsánat évének hirdetett meg, amikor mindenki teljes búcsút nyerhetett – néhányan, akik élesebb látással rendelkeztek másoknál, égi jeleket véltek felfedezni. A téli hónapok évről évre zordabbá váltak. 1303 telén kifagyott a földben a vetés. 1305 nyarán a szárazság miatt csonkig leégett a termés. 1308-ban, a mennybemenetel ünnepét követő szombaton nagy hóvihar és hatalmas, súlyos kőzuhatag pusztította a párizsi régiót. Tönkretette a vetést, és elverte a szőlőt. Ezentúl még 1309 októberének harmincadik napján egy órán keresztül oly heves szélvihar támadt, melynek hatalmas ereje megrengette a Saint-Denis székesegyház nagy kőíveit a keleti oldalon.

Ugyanebben az évben, január utolsó napján, délután pontosan egy óra huszonnégy perckor a Vízöntő huszadik fokán a Nap találkozott a Holddal, majd egészen eltűnt. Több mint két órán keresztül tartott a teljes napfogyatkozás. Ysabel a kertje fölött látta a vörösben, majd sáfránysárgában játszó eget...

Milyen következtetéseket kell levonni ezekből? Nagyot sóhajt az idős asszony. Ujjai alatt ropog a fagytól megdermedt föld. Megkaparja az átfagyott föld felületét, beletúr, egy rögöt felmarkol, szelíden szétmorzsolja ujjaival, míg meg nem érzi a humusz lágy melegségét. A dörzsölésre a trágya finom illatát árasztja. Még az első fagyok előtt szórta szét a földön az egyik helyi paraszttól kapott friss tehéntrágyát és szalmát, hogy az együtt rohadjon el vele. „Bőkezűen ad majd a föld, feltéve, hogy megjön a tavasz” – gondolja. Ebben a kis világban, ahol választása szerint él, úgy tűnik, a változásoknak nincs nagy hatása.

Még egy percig marad, hogy beszippanthassa a pikáns illatot. Végül kezével combjaira támaszkodva fölegyenesedik, érzi lábai merevségét.

A kert a kápolna déli oldala mellett terül el. Van még idő a reggeli imaóra előtt, így sietség nélkül megkerüli a sárga mészkőalapzaton álló masszív, zömök épületet. Kiér az udvarba: körös-körül társai lakóházai állnak szorosan egymás mellett. A félig nyitott zsalukon keresztül kiszüremkednek az olajlámpák és gyertyák fényei, észleli a mozgó alakokat, hallja az éjjelik és a mosdótálak zörgését.

Minden olyan nyugodt ezen a helyen… Nem felejtette el, mily nagy volt ámulata, amikor először lépett be ezen a kapun. Egészen kimerült a tíznapos utazástól, mire ideért szülőföldjéről, Burgundiából. Kifárasztotta a szekér zötykölődése, egész teste sajgott a rossz fogadókban töltött éjszakáktól, és a Párizson való átkelés is egészen elkábította. Nem ismert más várost, csak Autunt, ahol egyik rokona lakott. Párizs monstrumnak tűnt fel előtte. Olyannak, mint egy szörnyeteg, csillogó pazar ruhában, vidám, élénk és eleven, de kinézete nyomasztó, lehelete bűzös. A tömeg a keskeny utcákon, melyeket gyámkövek, tornácok és függőfolyosók sötétítenek el; ahogy kofák ordítoznak bódéjukban, no meg a palacsinta- és ostyaárusok kiáltásai. A macskaköves utcákon minden helyet elfoglalnak a suszterek, kalapkészítők, ószeresek és pecsenyesütők zsúfolt standjai. Férfiak batyukat cipelnek a hátukon és szekéren. Az ember úton-útfélen állatokba botlik: lovak, disznók és kóbor kutyák. Sár van, kosz és szemét. Az éjjeliedények szörnyen büdös tartalma, melyeket szinte a járókelők lábára öntenek ki. A kaput visszazárva a fejében még mindig ott zúgott a zsivaj. Ysabel úgy érezte, mintha nyugodt vízbe merülne, oly csendes béke uralkodott az intézmény falai között.

Ez a hely igazi oázis, védett sziget a város szívében. Keleten a városfalra épült. Északon a Des Poulies utca és a Saint-Paul utca magas házai védik. Még nyugat felől, a beginázs bejáratánál is biztonságban van, mert több épület áll sorban a Fauconnier utcán végig. Dél felől a folyótól és annak nagy forgalmától a hatalmas Barbeau bástyatorony óvja, melynek láncai elbarikádozzák a Szajnát egészen a túlsó parton lévő Tournelle kastélyig, és védelmezi Párizst. Egy igazi erődítmény, a kaszárnyák kemény férfihangja nélkül. Női citadella, és nem börtön.

Szárnyak suhogását hallotta – egy cinke szállt le egy ház oromzatára –, s egy fiatal lány kacaját egy kitárt ablakból... Emlékszik, hogy felemelte kezét a zárt és fényes ég felé.

* * *

Az udvar közepén állva, lám, most reszketve megborzong. Még a falak menedékében is vág a hideg, a szél még a fagytól csillogó kövek közt is beáramlik. Álmodozásából felocsúdva szorosan magára tekeri gyapjúköpenyét, s arra gondol, ideje készülni az imaórára, mikor egy, az utcáról jövő kiáltás megállítja: „Tej, tej, jó kis házi tej!”

Az első reggeli kiáltás. Ezt követi majd a rikkancsok, borárusok, piaci zöldségtermelők hangja, majd akik a fejteni való babot árulják. A városi zajok.

Ysabel tétovázik, a kapu felé veszi útját. Egy jó krémes tejszín, egészen friss: épp most közvetlenül a tehén tőgyéből… Nos, van mivel dédelgetni a vidékről őrizgetett nosztalgiát, ami annyira elöntötte a kertből kijövet!

A portásuk a bejárat melletti kis házában tartózkodik. Az idős begina kopog az ajtón. Guillaumette feltűnik, zömök törzs, termetes, ringó csípőn.

– Veszek egy kis tejet. Kérsz te is?

Guillaumette mosolyog, a zárba helyezi a kulcsot. Az ajtó beszorult, vállával lök egyet rajta. Az ajtónyitással eltaszít egy alakot, aki kívülről az ajtófélfának támaszkodik.

Vékonyka gyermek koszos köpenyben, arcát eltakarja a csuklya. Minden kétséget kizáróan egy koldus lehet, aki adományt remél a beginázs jó szándékú hölgyeitől.

Guillaumette bátortalan mozdulatot tesz, de Ysabel feltartóztatja.

A gyerek hegyes álla alól, melyet erősen a nyakához szorít, kitüremkedik a haja. Egy hosszú, vörös hajtincs.

Ysabel lehajol, kinyújtja kezét az összekuporodott test felé:

– Gyere, kicsim, bizonyára jól átfagytál ebben a hidegben!

2

Az özvegy egyedül érkezett, az első sorban térdelt le. Szemben fiatal lányok csoportosulnak, szorosan egymás mellett, a kórusvezetőre szegezik tekintetüket. Cipősarkak kopognak a kövön, léptek ritmusára suhognak a durva szövetruhák. Torokköszörülés. Csönd. Zengő, remegő hang csendül fel.

– Ó, tövis nélküli ágon nyíló virágsereg, ti vagytok a világ hangja…{1}

Ade behunyja szemét. Jeges lehelet kúszik ruhája alá, megborzong a hidegtől, hiába van rajta vastag gyapjúharisnya, a lába megdermed. Izmai merevek, fáradtságtól szorító fájdalom a fejében, próbálja követni az éneket, átvenni az abszolút igényesen, hosszan elnyújtott szótagok lüktető ritmusát. Fejében azonban az előző este kapott levél szavai zsonganak.

Bár szemét behunyja, a férfi jelenlétét mégis megérzi maga előtt. Érzékeli meleg bélésű mókusbundába burkolt alakját. Ismeri ezt a férfit. A beginázs egyik legbőkezűbb adakozója, egy városi tanácsos. Épp egy hete, hogy elveszítette feleségét, aki szülés közben halt meg. Kérte a kórust, hogy az imaóra után maradjon még, és felesége emlékére énekeljék el azokat az antifónákat, melyeket annyira szeretett. Mindnyájan elérzékenyültek. Most neki is meg kéne hatódnia. De az özvegy közelsége megakadályozza, hogy az énekre koncentrálhasson. Úgy véli, hogy talán a férfi bundájának pézsmaillatát érzi, amint a gyertyák édeskés viaszillatával keveredik, vagy tán ez az ő szakállának illata? Jól tudja, fekete, bozontos ez a szakáll.

Egészen rövid szünet. A szólista hangja fennakad. Majd a kórus tovább énekli a következő strófát. A fiatal hangok szépen egybecsengenek, a dallam kiteljesedik. Tiszta hangok a kápolna boltozatai alatt.

Ade egészen rájuk figyel. Emlékezteti őt ez más hangokra, melyek a nyugalom óráiban ringatták gyermekkorában, abban a kolostorban, ahová elküldték, hogy ott fejezze be tanulmányait. Imáiknak a falon átszűrődő visszhangja jobban bevilágította kis celláját, mint a keskeny kis tetőablakon beáramló külső világosság.

Vajon akkor tudatában volt, hogy milyen békét biztosított neki ez a szigorú világ? Az apácák hangtalan járása a kolostor folyosóin. A szertartások és a zsoltárok, melyek megszabták a napok, az idő rendjét, megadták a nappali és éjjeli órák ritmusát. A szkriptóriumban békésen, csendben eltöltött reggelek, ahol tökéletesítették latintudásukat, megtanultak lúdtollal írni, vagy a diktálás közben nézték a másolók munkáját, figyeltek a felolvasók hangjára, a tollak sercegésére a pergamenen, a tinta fémes illatára.

Szívesen visszatért volna erre a helyre, ahol – bár akkor még nem tudta – nagyon boldog volt. A beginázs kompromisszum. Várakozás. Ebben a zsibongó világban, hol nevetések, az imák, a mindennapi foglalatoskodások zaja keveredik, igazán úgy érezte, hogy periférián él. Kapott egy saját, különálló hajlékot, közvetlenül a várfal mellett. Ott hosszú, csendes napokat tölt el: a háztáji teendőket egy tapintatos szolgálóval osztja meg, a nap többi részében pedig olvas és elmélkedik. De igen nehéz valóban elvonulni ebben az elzárt térben, ahol több százan élnek együtt, ahol nincs biztosítva a kolostor regulája szerinti harmónia. Olyan különbözőek! Annyira mások mindnyájan!

A kórus elhallgat, egy hang hallatszik megható, szívtépő szomorúsággal:

– Kutyák falkája ólálkodik körülöttem…

– …gonosztevők serege zár körül – válaszol a kórus.

– Átlyuggatták kezemet-lábamat – veszi át a hang.

– …megszámlálhatom minden csontomat – kántálja a kórus.

Antifónák és responzóriumok váltakoznak: a szólista zengő hangja folytat párbeszédet a fiatal lányok vékony, magas hangocskájával. Legtöbbjük a beginázs iskolájában tanulta meg az éneklés művészetét. A beginázs kórusa egész Párizsban híres. Számos uraság és gazdag polgár tesz róluk említést végrendeletében, cserébe azt kérve, hogy imádkozzanak, és virrasszanak lelki üdvösségükért.

– Te azonban, Uram, ments meg a kard élétől…

– …ragadd ki lelkem az ebek karmai közül!

– Szabadíts ki az oroszlán torkából…

– …a bikák szarva elől engem, nyomorultat!

Alázat… Ade testvérbátyja úgy véli, ez hiányzik húgából. Már huszonöt éves. Hány férjet képes még visszautasítani? Bátyja kezdi elveszteni türelmét. Utolsó levelének minden egyes mondata ezt a türelmetlen feszültséget fejezi ki. Nem érti meg Ade bánatát.

Előtte hangosan nyikorog a térdeplő, a férfi erőteljesen mocorog rajta. Kövér, de még fiatalember. Azok közül a kereskedők közül való, akik idejük nagy részét a pultnál töltik, a pénzzel és élelemmel foglalatoskodnak. Hozzá hasonló emberek miatt halt meg a férje. Földre teperve, összeverve, sárba hajítva, mint egy disznó.

Ade ökölbe szorítja kezét, karját hasára nyomja.

– Ó, tövis nélküli ágon nyíló virágsereg, ti vagytok a világ hangja… – A kórus újrakezdi az antifónát. A hangterjedelem kibontakozik, felszabadultak, bemelegedtek az énekesek hangszálai a rezgéstől, mely a légzéssel a mellkasból ered, s kiárad ajkukról.

De Ade teste nehéz marad, s a lelke keserű.

3

Eltelt már egy nap és egy éjszaka, a kicsi lány ott maradt egész idő alatt összekuporodva az ágyán. Ysabel le akarta vetkőztetni Agnèsnek, az ispotályban dolgozó asszisztensének segítségével. A gyermek izzadt a láztól. Átnedvesedett, koszos rongyainak fertőző párái csak még jobban legyengíthették szervezetét. De a lány összehúzódzkodva küzdött, egész testével ellenállt.

„Ügyetlenek voltunk – hibáztatja magát a begina. Túlságosan elhamarkodtuk.” A konyhaasztalnál ülve egy darabka platánkérget morzsol szét egészen kis darabokra, majd egy darab fűzfakéreg jön, ezt egy vízzel teli fazékba dobja – két rész fűz egy rész platánhoz –, hozzátesz egy keveset az apróbojtorján szárított virágából: mindezt jól összekeveri, és fölteszi főni. A láz legjobb ellenszere. De vajh mi használ a harag ellen? Mert bizony a harag munkálkodik benne, ez hevíti a lánykát, a félelemmel együtt.

Ysabel kérte, hogy feszítsenek ki egy vásznat a kórház nagy termében, ahová fektették, és így válasszák el a szalmazsákját a többitől. Így majd lenyugszik, biztonságban érzi magát, s a többieket sem zavarja. A szomszéd ágyakon nyugvó betegek látták, mit rejteget kámzsája alatt. Összefogott haja egészen kibomlott, miközben védekezett a vigaszt nyújtó kezek ellen. Haja vállára omlott. Tűzvörös, vastag hajfonat.

A kandallóban gyorsan felforr a főzet: most már egészen sárgás színű. A füvesasszony felhúzza a fogaslécet, hagyja lassan fortyogni a folyadékot, s közben gondolkodik. Gyógyszer a harag ellen… Természetesen.

A ruháját felemelve a falépcsőn fölmászik az emeletre. Ott fönn az ajtó egyetlen helyiségbe nyílik, amely egyszerre szalon és szoba. Nincs benne tűzhely, de a kandalló kéménye a fal mentén elég meleget ad, még ilyen hideg időben is tűrhető a hőmérséklet.

Az ágy mellett egy sötét tölgyből készült utazóláda, rajta kovácsoltvas díszítés: egy stilizált hajtásminta. Az egyetlen dolog, amit még birtokol, amit elhozott magával. Az első férjétől kapta ajándékba. Ysabel leveszi a láda tetejét, felemeli a vászoningeket, a posztóból készült ruhákat, s egy áttört díszes ládikát húz ki a halom alól. Ebbe rakta ékszereit, melyeket már évek óta nem hordott. De nem erre van szüksége. Kezével a gyűrűk és karkötők közt matat. Végre felismeri éles keménységéről, amit keres.

* * *

Kint most még hidegebb van, mint az előző napokon. Csúszik a talaj, jéggé dermedt az ég. A begina egy pillanatra hallgatózik. Nem fog esni a hó, túl alacsony a hőmérséklet. Az őrök újabb holttesteket fognak összeszedni az elhagyott kunyhókban és a város parlagon hagyott területein. Feltéve, ha a kóbor kutyák nem találnak rájuk már őelőttük.

Ahogy a gyógynövény- és a konyhakert, úgy az ispotály is a kápolna déli fala és a várfal között helyezkedik el, távol a járkálások forgatagától. Két sorban fogja közre mintegy tucatnyi emeletes épület, melyeket elsősorban az idősebb, vagy a nagyobb magányra vágyó begináknak adományoztak, hogy több időt szentelhessenek az imának. Az egyszerűség kedvéért itt él Ysabel. A kápolna másik oldalán, mely tulajdonképpen két részre osztja a területet, a nagy udvar található, amelyet körülvesz a legtöbb lakrész, köztük a mesternő lakhelye és a közös épület, ahol a legfiatalabb és a kevésbé vagyonos beginákat szállásolják el.

Ahogy az idős nő egész hosszában megkerüli az alacsony épületet, ahol a betegek vannak, már előre számít Agnès aggódó pillantására. Agnès minden tőle telhetőt megtesz, de már kezd terjedni a hálóban a szóbeszéd, a félelem eluralkodik, s ezt csak felerősíti a test fájdalma, a lélek gyöngesége, s az álmatlan éjszakák.

Rufus, a vörös! A szitokszó, amit veszekedő szerzetesek egymás fejéhez vágnak. A vörös: az átkozott szín. Az áruló színe. Júdás és a testvérgyilkos Káin szőrzetének színe; és Ézsaué, aki eladta elsőszülöttségét egy tál lencséért. Ganelon volt vörös, aki Rolandot és társait a pusztulásba küldte. A Sátán és az ő gonoszságának színe. Anyjuk havibaja idején fogant gyermekek hajszíne. Néhány napja Sainte-Geneviève apátja Emmelote-ot, egy kislányt űzött ki a városból. Csupán csak annyi volt a bűne, hogy tűzvörös hajjal született. Ysabel lázad: „Igaz, így valóban elkárhozhat, de nem a haja miatt. Így valóban menthetetlenül elveszhet, mert – most, hogy így elűzték – csak ifjonti testéhez folyamodhat…”

Ha a vörös ennyire a gonoszság színe lenne, akkor Isten miért színezte be vele azoknak a lovaknak az oldalát, melyeken annak idején, a birtokon lovagolt? És miért ilyen az őzek nyaka, ami megcsillan a fényben, ahogy gyengéden lehajolnak újszülött kis gidájukhoz?

* * *

A füvesasszony övén mindig ott lóg tarisznyája. Most ebbe rakta mindazt, amit kis betegének szán. Egy kérgekből és virágokból álló, saját készítésű főzettel megtöltött kulacs, és egy másik, erős borban oldott mákfőzettel teli üvegcse van nála. Elég csak néhány csepp belőle. De mielőtt a kicsi elfogadná az orvosságot, beszélni kell majd vele.

Ysabel betolja az ajtót. Ott áll a hálóban. Jól befűtöttek, a kandallóban lángol a tűz, fiatal lányok őrzik, kik Agnès segítségére vannak. A folyosó mindkét oldalán ágyak sorakoznak, mindegyik szappannal és hamuval fehérített vászonlepedőkkel borítva. Kömény és kapor naponta többszöri fertőtlenítő füstölése miatt erős kaporillat terjeng. Ysabel elégedett. Az ispotály kétségtelenül szerényebb, mint a Hôtel-Dieu, de tiszta, rendes.

Ma mintegy tucatnyi szalmazsákon fekszenek az idősebb társaik, és szegény asszonyok a közeli házakból. Sokan megfázástól szenvednek, egyikük nagyon nehezen kel föl az ágyból. Nincs férj, a gyereket az egyik szomszédra bízták. A begina reméli, hogy az anya felépül, de a szegény asszony sok vért veszített, és nem eszik.

Ysabel elhalad az ágyak között, tekintete cirógatja egyiket-másikat, egy pillanatra megáll az öreg Cathau mellett, akinek állapota nagyon sokat romlott az utolsó napokban. Szeme csukva, de már nem jajgat. Lélegzete épp hogy megemeli a két takarót, amit még pluszban ráterítettek. Ysabel megigazítja a feje köré kötött gyolcsot, gyengéden végigméri az arcot, melyen új redők, árnyékok tűntek fel. Ezután továbbáll, Agnèshez lép, aki épp most bukkant fel a paraván mögött, amit az új jövevény számára állítottak föl a háló végében.

– Még mindig nem eszik semmit – mondja suttogva.

– Ivott egy kis vizet?

– Mindent elutasít, amit hozunk neki.

– Egy poharat kell hagyni az ágy lábánál, és egy tányért. Egyen akkor, amikor egyedül van.

– Ezt csináltam én is!

Arcvonásai megfeszülnek. Csúnya. Agnès arca igazi önmegtagadás. Szájának szöglete, ráncai, bőrredői mind lefelé görbülnek, mintha egy tenyér le akarta volna törölni minden vonását. Egyedül csak hegyes orra áll ki, és domború szemöldökcsontja, fekete, bozontos szemöldökkel.

– Menj, most pihenj le, Agnès – ajánlja Ysabel –, én majd gondoskodom róla és a többiekről.

* * *

A lányka még mindig koszos pelerinjében van, kámzsája egészen arcára húzva. Ysabel csak hegyes állát és egyik szögletes térdét látja, mely előtűnik szakadt nadrágjából.

A földön, a szalmazsák mellett egy tál leves: már régen kihűlt. A jó kis tyúkhús dermedt zsiradéka zavaros foltokban úszik az aranysárga folyadék felszínén.

Ysabel csendben marad. Egy egészen apró összerezdüléséből észreveszi, a gyerek tudja, hogy ő ott van. Csendesen az ágy lábához ül, és továbbra is hallgat.

Homályos fénysugár kúszik be a kifeszített, vízhatlan vásznon át, s megnyugszik a kicsi vállán és hátán. Ysabel könnyedén a lepedőre teszi kezét. Az ágyat elválasztó vászon túloldalán egy hölgy a torkát köszörüli. Egy másik hosszasan köhécsel. Majd újra leereszkedik a csönd, melyet egyedül csak az égő fa recsegése tör meg a kandallóban. Tenyere alatt, a lepedő kicsiny mozgásából Ysabel érzi, hogy a kislány lassanként elengedi magát.

Vár még egy kicsit, majd mesélni kezd:

– Gyerekkoromban élénk, nyughatatlan voltam. Határozott, erős. Semmi mást nem szerettem annyira, mint csavarogni az erdőben.

Az ágyon a kicsi újra megmerevedik. A mesélő hatásszünetet tart, majd csendes, suttogó, semleges hangon folytatja. Tudja, hogy a szavak ritmusa, ereje és gyengédsége, sőt a közbevetett szünetek ugyanolyan fontosak, mint a szavak jelentése.

– Apám birtoka néhány mérföldre volt Autuntól. Rétjeink és erdőink voltak, szántók, melyeken magas növésű búza termett, szőlőink, életerős tőkékkel és hatalmas fürtökkel. Minden nyár végén a mezők szélén vágtattam lovammal bátyáim oldalán. Láttuk a kalászokat nőni és sárgulni, mindaddig, míg jó atyánk el nem rendelte az aratást.

A gyerek most már figyel, Ysabel jól érzi. Ez a figyelem irányítja történetének menetét.

– Aztán megnőttem. Kérték, maradjak otthon, hogy megtanuljam mindazt, amit a fiatal lányoknak tudniuk kell. De az, hogy ülve maradjak, kezemben a hímzőrámával, ahelyett, hogy az én kancám gyeplőjét tartsam, ez fellázított. Lobbanékony természetemmel nagyon méregbe gurultam. Haragos voltam. Nem értettem, miért fosztanak meg attól, amit szerettem, a szabad levegőtől, az arcomon érzett szélfuvallattól, a paripa vágtatás utáni illatától.

Ez a harag teljesen eluralkodott bennem. Felemésztett, mint a tűz. Gyötörte beleimet, torkom égett olyan szavak kimondásától, amit nem szabad kimondani, fejemben olyan gondolatok kavarogtak, melyek nem hagytak nyugton. Így hát bevágtam az ajtót, otthagytam a nevelőnőt, és futottam a pajtába a lovamért. Idősebb bátyám utánam szaladt, kirántotta a gyeplőt a kezemből, s én nem tudom, mi ütött belém, de teljes erőből rávetettem magam.

Erre a másik megmozdult, szinte észrevétlenül a hang forrása felé fordul. A csuklyája elcsúszik, felfedi orcájának görbületét.

– Bátyám megbüntetett. Nagyon keményen. Addig ütött lovaglóostorával, míg el nem szakadt rajtam a ruha, testem vérzett, és kék foltos lett. Akkor aztán egy hónapra bezártak a szobámba.

Ysabel újabb szünetet tart. Olyan közel hajolt a szalmazsákon bujkáló kis vadóchoz, hogy még a lélegzetét is hallani lehetett.

– De mindez csak a történet kezdete. A lényeg ezután jön. Egy este, mikor már mindenki aludt a házban, a nagymamám odasettenkedett az ágyamhoz. Beszélt hozzám. Azt mondta, hogy a harag, a szívben lévő harag, a szájjal kifejezett harag, harag a végtagokban egészen tönkreteszi a testet és a lelket. De mivel még csak gyerek voltam akkor, így nem volt még elég erőm és bölcsességem a küzdelemhez, ezért egy ajándékot adott nekem.

Ysabel feláll, kezét tarisznyájába csúsztatja. A napfényre helyezi a követ, pontosan a kislány arca mellé. A durván kidolgozott kristályon tükröződik a fény, kék színben játszik, csaknem átlátszó.

– Ez egy akvamarin, egy tengercsepp. Elég, ha kézbe fogod, jól megszorítod, és megnézed, s a harag egyből elillan. Nekem sokat segített. Neked adom arra az időre, amíg szükséged lesz rá.

4

A kicsike nem reagált azonnal. A fénysugár lassan siklott tova az ágyon, játszva az akvamarin szöges oldalain, türkiz és vízzöld ragyogott föl, hogy aztán egy hirtelen opálos fénnyel eltűnjön. Majd árnyékban hagyta a követ, mely elvesztette ragyogását, de színe mélyebbé vált, ahogy az óceán színe, amikor a felhő eltakarja a napot.

Erre hirtelen mozdulattal kinyújtotta kezét ruhája alól, kezébe vette, és szorosan megmarkolta az ajándékot.

Fehér, vékony a bőre. Oly vékony és áttetsző, hogy alatta látni lehet a vénák kékes színét. Ez nem egy otthontalan csavargó bőre.

A függöny másik oldalán a nő újra köhögni kezd. Ysabel óvatosan, szép lassan feláll, int egy fiatal lánynak. Odanyújtja neki a főzettel teli kulacsot, és azt kéri tőle, adjon egy kis pohárral belőle a mellkasára. Még körbe kell járnia a hálót, és mindegyiket megvizsgálni. De ennek a lánykának még szüksége van rá.

A begina a kislányhoz hajol. Ujjai a tengeri kristályt szorongatják.

– Ne félj semmit – mondja suttogva –, megint én vagyok. Nem mondtam meg neked a nevemet. Ysabelnek hívnak. Neked nem kell elárulnod a tiédet. De mivel én adtam neked egy ajándékot, ezért szeretném, hogy te is adj nekem. Hoztam neked egy erősítő italt. Ide fogom tenni melléd. Igyál belőle három kortyot! Jót fog tenni neked. Ugyanúgy, mint a kristály.

Otthagyja a földön a pohár bort a kihűlt erőleves mellett, és távozik.

* * *

Kell hozzá néhány nap, hogy hasson a mák. Ezt veszi magához Ysabel, amikor a betegeket látogatja. Amikor visszatér a kislányhoz, az már elengedte tagjait, és békésen alszik.

Agnès megkönnyebbülten nézi.

– Fürdőt adunk neki – suttogja a főnővér. – Én majd odaviszem, te menj a gőzfürdőbe, és forralj vizet!

Míg asszisztense távozik, Ysabel lehajol, hogy karjába vegye a gyermeket. Idős kora ellenére jó erőben van még, edzett és teherbíró. Annak idején jól megizmosodott a lovaglástól és a kerti munkától. Viszont jóval nehezebb a kölyök, mint ahogy képzelte. Nagyobb is. Egészen eddig csak összekuporodva látta.

A hálóval szomszédos helyiségben, ahol a mosdódézsa van, a tűzhely vörösen izzik, kellemes meleget sugároz. Az idős begina leülteti védencét egy ládára a fal mellett, s óvatosan vetkőztetni kezdi.

– Ne nagyon meleg vizet! – utasítja Agnèst. – Csak kézmeleg legyen! Le kell vinnünk a lázát.

Először a cipőt húzza le. Izmos, kicsi lábak, duzzadt lábujjak. Ezután a pelerint. Agnès tekintete ránehezedik, miközben kezével kibontja mocsoktól merev loboncát.

Köpenye alatt a gyerek durva tunikát visel. Engedelmesen hagyja vetkőztetni magát.

Nem csak nagyobb, mint ahogy Ysabel gondolta volna. Idősebb is. Még az ing is, amit hord, kidomborodik feszes és duzzadt mellén. Ez egy fiatal lány melle, hacsak nem igazi fiatalasszonyé.

De nem csak a mellek vonala az egyetlen oka a begina döbbenetének. Újra rácsodálkozik bőrének hófehér finomságára. Meglepi az ing minősége is: könnyű, vékony anyagból szőtték.

Mögötte Agnès a dézsába tölti a tűzről levett vizet.

– Várj meg, kicsim! – súgja oda Ysabel páciensének, aki elengedi magát a ládán, miközben lehunyja szemét.

Egy fali bemélyedésbe polcokat építettek be, azokon mázas cserépedények sorakoznak. Ysabel tétovázás nélkül levesz sorban hármat a polcról, és ezekből néhány maroknyi szárított füvet és virágszirmot szór a vízbe.

„A fehér rózsa megtisztítja a szenvedélyeket, a fekete üröm elűzi a rossz gondolatokat, a zsálya pedig mindenre jó gyógyír, valóban a csodaszerek királynője.”

Minden gyógyító mozdulatot csendes imával kísér. Nem igazán imádság ez: Isten a tudója, mi is valójában. Leonor, az öreganyja ugyanígy csinálta, hogy ezzel is fokozza a növények gyógyhatását. Kétségtelenül beleszőtt olyan más szavakat is, amiket földjéről, Berryből hozott. Ez azonban az ő titka marad.

Senki sem merte Leonort gyógyítónak mondani, hisz előkelő származású asszony volt. Viszont patikus sem lehetett, hiszen nő volt. De mindenki, kezdve a rokonoktól a parasztokig, mindenki hozzá járt tanácsért. Amikor elment egy beteghez, elég volt annyi, hogy megnézze szeme fehérjét, ujjait a homlokára és pulzusára helyezze, hogy megtudja, milyen egyensúlyvesztéstől szenved, és előírja neki a megfelelő főzetet, amitől újra visszaáll a testnedvek egyensúlya. Leonor tanította meg Ysabelnek a gyógynövényeket, amik a hasfájást és a lázat gyógyítják, a hashajtókat, meg azokat, amelyek legyőzik a mérget; amelyekkel sebet lehet kötözni, mert megállítják a vérzést; a nőknek való füveket, amik a menstruációs fájdalmakat enyhítik – s időnként olyanokat is, melyek a gyermek terhét is megszüntetik. Megtanította neki az Isten füveit, és az ördögéit; azt, hogy melyik páfrány képes elűzni a gonosz szellemeket, és azokat a különös növényeket, melyek magukba zárják azon elemek tajtékát, amikhez a Sátán szeret csatlakozni. Együtt rótták az erdőket és réteket, ahol megmutatta neki a tüdőfüvet, amelynek levelein tüdő alakban fehér foltok vannak, és a mellkast gyógyítja; a vérehulló fecskefüvet, melynek, mint az epe, olyan sárga a nedve, és a májbántalmakra használ; a diót, melynek redői az agytekervényekhez hasonlók, és amivel a mentális zavarokat kezeli; a kontyvirágot, melynek bőre a kígyóéhoz hasonlatos, és a hüllők csípése ellen hatásos.

„A föld jobban ismer bennünket, mint mi magunkat – mondta. – Jótékony és beszédes a föld. Mindegyik manifesztációja titkok sokaságát rejti. Meg kell tanulnod körültekintően, alaposan megfigyelni!”

* * *

A dézsa vizében szétúsztak a fehér rózsaszirmok. Illatos pára tölti be a fürdőt. Ysabel Agnèshez fordul.

– Tégy hozzá egy kis hideg vizet, kérlek, s aztán mehetsz a többi beteghez.

Az asszisztens tágra nyitja szemét, meglepődött.

– Ne aggódj! – suttogja Ysabel. – El tudom látni őt.

Agnès fejet hajt, s miután elvégezte feladatát, elvonul, miközben hallani szürke ruhájának durva suhogását.

Immár egyedül, Ysabel ellenőrzi a víz hőmérsékletét, kezét a dézsába mártva, majd visszafordul a fiatal lányhoz, aki mindez idő alatt meg sem mozdult. Úgy tűnik, már kilépett kábulatából, de egészen nyugodt maradt.

– Leveszem az ingedet, gyermekem, és megfürdetlek.

A könnyű, finom gyapjút levették. A lány áll, ruhátlan. Karok a test mentén, tenyér Ysabel felé néz. A fej lehajtva.

Fehér. Ó, de még mennyire! A vörösek krémes fehérsége. A test hosszú, arányos, szilárd. A combok izmosak, mint a süldő leánykáké, a csípő keskeny, a mellek… két törékeny hegy, gyenge törzsön, a vállak kissé szélesek, de vékonyak és érzékenyek, mint a nyak, amelyre ráhajlik az arc. Vörös foltok a nyakon és a karokon. De van máshol is. Nagyobb, sötétkék foltok vörösbe játszanak. Oldalt, a vesék hajlatában és a combok hajlatában, a lágyéknál a szeméremszőrzet mellett.

Ysabel sóhajt, összeszorul szíve.

A kicsivel erőszakoskodtak.

Kezét nyújtja neki, ahogy egy anya vezeti gyermekét; a dézsához viszi. Segít átlépni a szélén, hogy leülhessen a langyos vízbe, majd hátradőlni, a dupla rétegű lenvászonra, melyet azért tettek be, hogy megóvják a testet a dézsa szálkás oldalától. S egészen a kompletórium kezdetéig gyengéden mosdatja egy olajos szappannal, gyúrja, nyomkodja a haját, egy tiszta kendővel a legkisebb testhajlatot is áttörli, az ujjak közeit és a fülek hajlatát, végül a legintimebb rejtett hajlatokat, hogy minden szennyet és szörnyűséget kimosson onnan.

5

Hugues, Ysabel első férje, IX. Lajos hű társa volt. 1248-ban, a szerencsétlen keresztes hadjáratban csatlakozott hozzá, és csak egy magas láz miatt nem vett részt a fariskuri csatában, ahol a király fáradtságtól kábult, dizentériától legyengült seregét lemészárolták a muszlimok, míg maga a királyi felség, nagy szégyenére, fogságba esett. Lajos mindebből arra következtetett, hogy isteni büntetés sújtja őt.

Hugues 1270-ben ismét elkísérte a királyt, amikor másodjára ment a Saint-Denis-be, a vándorbotért és az oriflamme-ért, felvegye a keresztet, ahogyan vezekelni szoktak, a királyság nagy megtisztítása után. Egyaránt könyörtelenül üldözték a zsidókat – akik kötelesek a megszégyenítő, kis kör alakú szövetdarabot, a rouelle-t hordani –, a káromkodókat, a prostituáltakat, a bűnözőket. Szintén Lajos mellett volt, amikor ő Karthágóban, a hitetlenek földjén meghalt – harminc nappal fia, Jean Tristan után –, miközben elhaló hangon esdekelt azoknak a szenteknek, Jakabnak és Dénesnek közbenjárásáért, akikhez különösen ragaszkodott.

Ezt követte az a szégyenletes vita az elhalálozott fenség teste körül, melynek, mint értékes relikvia, dicsőséget és védelmet kell nyújtania annak, aki birtokolja. Anjou Károly szicíliai királyságában akarta őrizni a testet; unokaöccse, a király fia és a trónörökös Fülöp rovására. Fiatalsága ellenére ez utóbbi szerzett ahhoz hatalmat, hogy miután a testet tartósították, ő őrizhesse meg a csontvázat – azaz a test nemes, szilárd részét –, míg nagybátyjának meg kellett elégednie a puha részekkel: a hússal és a belsőségekkel. A király szolgái tehát részekre darabolták uruk tetemét, és víz és bor elegyében oly hosszú ideig főzték, míg a hús egészen le nem vált a kifehéredett csontokról, hogy azt kézzel már ne kelljen tisztítani.

Mindezekről Hugues részletesen beszámolt feleségének, aki oly fiatal volt akkor. Elmesélte azt a különös temetési menetet, ahogy átjutottak a Földközi-tengeren, keresztülmentek egész Itálián, áthágtak az Alpokon, átvágtak a Mont-Cenis-hágón, majd a Maurienne-völgyön, átmentek Lyonon, Clunyn, Châlons-on és Troyes-n, mielőtt Párizsba érkeztek. Lóháton vitték azt a kis fakoporsót, melyben IX. Lajos maradványai voltak. Fia, Jean Tristan maradványai közvetlenül utána. Majd ezt követte a király bizalmasa, Pierre de Villebéon, a királyi főkamarás, aki szintén meghalt útközben. Majd Trapanitól már igazi halotti felvonulás: innentől Lajos vejét, II. Theobald navarrai királyt is koporsóban vitték. Végül, még ezután is egy ötödik, dupla gyász: Franciaország új királynője, Aragóniai Izabella, III. Fülöp felesége, amikor egy megáradt patakon gázoltak át, leesett a lóról, huszonnégy évesen elhalálozott, miután egy halott gyermeket hozott a világra.

Hugues nem ment végig az úton. Lyonnál elhagyta a menetet, hogy visszatérjen feleségéhez burgundiai birtokára. A temetésen sem vett részt a Saint-Denis székesegyházban. Hazatérte után néhány héttel, a sok csatározástól és a láztól kimerülve, elhagyta e világot.

Ezt az első férjét, akivel négy évet élt csak, s azt is hosszú távollétekkel, mélységesen szerette Ysabel. Tizenöt éves volt az esküvőn, Hugues hússzal több, de életerős, tüzes, élénk és bátor, mint egy kamasz. S így is maradt meg emlékezetében. Férje halála után nem sokkal újra férjhez ment egy jóravaló emberhez, aki egy fiút adott neki, Robint, és sok-sok szeretetet. Tizenhét éven át osztozott vele mindenben: nem váltak el ágytól, asztaltól, azonban életének ez a szakasza szertefoszlott – nem, nem tűnt el, de valahogy elhalványodott, kialudt az emléke, mint egy álomé, mely elszíntelenedik ébredés után. Viszont nagyon élesen és pontosan visszajönnek emlékezetébe az Hugues-gel töltött igen ritka pillanatok. A lovaglások. A nevetések. A könnyek, amiket akkor ejtett, amikor férje elment. Aztán Hugues búcsúzó mozdulata, amikor nyitott tenyérrel nyújtotta mindkét kezét: miként egy felajánlás, egy ígéret. Ma is látta ezt, most éjszaka.

„Vajon a korom miatt jönnek elő bennem ezek a régi emlékek?” – tűnődik magában, ahogy reggel kilép a házból. Megfigyelte már ezt a betegágynál. A betegek nem sokkal ezután végleg elszenderülnek: a halál összezsugorítja az időt. De a beginázs különös hangulata, történetének emlékei, s azé a királyé, akit férje annyira szeretett, hogy még az üdvösség legkockázatosabb útján is követte, ezek is biztosan közrejátszanak a dologban.

Némelyek gúnyolódtak a királyi fenségen, és látványos jámborságán. Az első keresztes hadjárat megalázó veresége után valóban látták, hogy könnyű szívvel fogadta, sőt talán még tetszelgett is megalázottságában. Önmegtagadó életre törekedett, elhagyta a hermelint, az evetet és a skarlátvörös ruházatot, a színaranyból készült kengyelét és sarkantyúját. Színtelen ruhákba öltözött, egyszerű ételeket evett, borát vízzel hígította. Manapság pedig, akárhogy is, mindenkinek el kell ismernie, Lajos egész életében arra törekedett, hogy – amennyire ez a tökéletlen embernek lehetséges – megközelítse Krisztus példáját. Támogatta a kolduló rendeket, szegényeknek kórházakat, a párizsi bűnbánó prostituáltaknak egy kolostort alapított, kiállt azon nők törekvései mellett, akik az egyházi tekintély igájának elviselése nélkül akarták megélni vallásosságukat. Az ő oltalma alatt szinte mindenütt az országban beginák kis közösségei jöttek létre: Senlis-ben, Tours-ban, Caenben, Verneuil-ben. A fővárosban pedig személyesen járult hozzá a ház fölépítéséhez, amit a Szent Erzsébet nagy beginázs mintájára építettek, amit alkalma volt meglátogatni Gentben.

A király a jámbor nők fogadására akarta megalapítani a nagy beginázst. Olyan sok nő él egyedül! A lovagok feleségei, akiket özvegységre ítéltek a keresztes hadjáratok és a magánháborúk; fiatal, előkelő származású leányok, akik nem tudnak férjhez menni, sem kolostorba vonulni a hozomány elégtelensége miatt. És még a szegényebbek, akik a gyapjúfeldolgozókban dolgoznak a környéken, a gyapjúkártolók és szövőnők, akiknek megkönnyíti életét, hogy ha otthonra lelnek esténként.

„Tényleg szeret majd ott lenni, ezek között a széplelkek között? – viccelődött vele a fia, amikor Ysabel elmondta neki, hogy ide szeretne visszavonulni. – Maga, anyám, aki keresztüllovagol a vidéken; embernek, állatnak parancsol, és mindenről megvan a véleménye!” „Meg fogom fékezni a nyelvemet, az öregség meg majd megteszi a magáét: kiirtja a türelmetlenségemet!” – válaszolta egyszerűen.

Robin egy éve megházasodott. Ráhagyta a gazdaság intézését, menyének pedig átadta a ház kulcsait. Fia nem értette, hogy is mehet el. Robin egy olyan világba született, mely egyértelmű volt számára, amit értett. Ysabel pedig már megtanulta, hogy az idő változtat a világon, változnak a határok, az erőviszonyok.

A beginázsban többet kapott, mint amit remélt. Azonnal feltalálta magát a közösségi életben. Először orvosságokat készített az ispotály számára, majd a gondnoknő halála után elfogadta, hogy átveszi a feladatokat. Ugyanígy ő is egyike a négytagú bölcsek tanácsának, akik a mesternőt segítik az intézmény adminisztrációs munkájában. „Bölcs? Én? Robin hogy nevetne ezen!”

Néha hiányoznak neki tavasszal a zöld mezők, ősszel a lovai patája alatt zörgő levelek zaja, télen a búzaszemek poros illata a csűrben. Mégsem bán semmit. Elfogadja az álmokat, amik jönnek. S visszaadja azt, amit kapott.

Ma viszont ő szorul segítségre.

{1} Hildegard von Bingen: Celestial Harmonies; Antifóna az Apostolokról (ford. megj.)