Előszó a magyar kiadáshoz

Kedves olvasó, aki kezedben tartod ezt a könyvet, lehet, hogy érintett vagy a családon belüli erőszak témájában, esetleg ismersz valakit, aki ennek áldozatává vált. Lehet, hogy segítő szakemberként látsz neki az olvasásnak. Bárhogy is legyen, nem fogsz csalódni Jess Hill könyvében, mely éppannyira szól áldozatokhoz, mint segítőkhöz. Szól nem utolsósorban azokhoz a túlélőkhöz is, akik most többet szeretnének megtudni a témáról, hogy tehessenek azért, hogy a következő nemzedék már egy jobb világban nőjön fel.

Ez a könyv segít megérteni nőknek és férfiaknak, hogy az erőszak sokkal mélyebben gyökerezik a társadalmunkban, mint hinnénk, és meg kell akadályoznunk, el kell utasítanunk annak minden formáját. A változás közös érdekünk, hiszen az erőszak semmire nem megoldás.

A könyv főként az ausztrál helyzettel foglalkozik, de az olvasónak tudnia kell, hogy lényegi elemeit tekintve nem tér el a magyar társadalomban tapasztalható problémáktól. A nők párkapcsolati bántalmazása sajnos egyetemes jelenség. Magyarországon minden ötödik nő kerül élete során olyan párkapcsolatba, ahol rendszeresen éri fizikai, szóbeli, lelki, szexuális vagy gazdasági erőszak. Az áldozatok és a bántalmazók is a közvetlen környezetünkben élnek, sokszor mégsem vesszük észre őket, és nem tudatosítjuk sem magunkban, sem másokban, hogy a bántalmazás, illetve az erőszak minden formája elfogadhatatlan. Mindenkinek joga van a biztonsághoz és az emberi méltósághoz, mert egyenlőek vagyunk.

A NANE és a Patent Egyesület azért dolgozik, hogy segítse az erőszak áldozatait akkor is, amikor nincs kihez fordulniuk, amikor az életük veszélyben van, amikor bizonytalanság és félelem veszi körül őket. A segélyvonal működtetése mellett támogatja olyan kiadványok létrejöttét, melyek hatékonyan járulnak hozzá a nők elleni erőszak megszüntetéséhez. Jess Hill könyvének minden szava ezt a célt szolgálja.

Magyar nyelven olvashatjuk egy ausztrál szerző könyvét. Mivel a könyv a párkapcsolati erőszakot az ausztrál kontextusban járja körül, néhány konkrétum elkerülhetetlenül idegen lesz a magyar olvasó számára: helyszínek, intézmények, a magánélet és a nyilvánosság bevett szokásai – miközben a lényegi pontokon nagyon is ráismerhetünk a mi valóságunkra. Ebben az előszóban néhány támpontot nyújtunk ahhoz, hogy a könyvet az olvasó a magyarországi helyzetre is tudja vonatkoztatni.

A szerző döntése, hogy a bántalmazás kifejezést használja erőszak helyett, mégpedig azért, hogy felhívja a figyelmet a párkapcsolati bántalmazás szóbeli és lelki formáira is. Ezek nemcsak hogy ugyanolyan romboló hatással vannak az áldozatra, mint a fizikai erőszak, hanem mindig kísérik is. Az erőszak szó valóban erősnek tűnhet elsőre, de a magyar szakirodalomban a bántalmazás lelki, szóbeli, szexuális és gazdasági formáira is ezt a kifejezést használjuk. A magyar büntetőjogban a kapcsolati erőszak bűncselekményébe tartoznak a testi sértés szintjét el nem érő, de a sértett emberi méltóságát súlyosan csorbító erőszakos magatartások, valamint a gazdasági ellehetetlenítés is.

A NANE Egyesület felsorolása szerint a lelki erőszak technikái közé tartozik az alapvető érzelmi igények és szükségletek megtagadása; a barátoktól, munkától, családtól, kedvenc foglalatosságoktól való elszigetelés vagy eltiltás; a telefon és az egyéb kommunikációs csatornák lezárása, ellenőrzése; a nő állandó hibáztatása; önbizalmának módszeres lerombolása; tárgyak összetörése; félelmet keltő viselkedés; fizikai erőszakkal, fegyverrel való fenyegetőzés. Az ilyen és ehhez hasonló módszerek alakítják ki és tartják fenn a fenyegető/kényszerítő kontrollt, amelyet a könyv hiánypótló alapossággal mutat be az 1. fejezetben (Az elkövető kézikönyve), illetve a 3. fejezet (Mi járhat a bántalmazó fejében?) egy részében.

A túlélő kifejezés használata kissé eltér a hétköznapi használattól. Túlélőnek nevezzük a párkapcsolati erőszak egykori (életben maradt) áldozatait, akik kikerültek a bántalmazó kapcsolatból, a jelenben már nem szenvednek tőle közvetlenül (csak közvetve, a hosszú távú hatások által).

Ahogy a szerző, Jess Hill a Bevezetésben írja, szíven ütötte a felismerés, hogy a bántalmazott nőknek az otthon mennyire nem a biztonság, hanem a veszély forrása. Ezt sajnos a magyar statisztikák is alátámasztják: a fizikai (19%) és szexuális erőszak (7%) nagyobb arányban éri a 15 évesnél idősebb nőket partnerük által, mint mások részéről (12%, illetve 3%). A nem partnertől elszenvedett fizikai vagy szexuális erőszak is 41%-ban az otthonukban éri a nőket. A fenyegető zaklatások 60%-át a partner vagy más ismert személy követi el. Végül pedig a fizikai sérülések súlyosságára vonatkozó adatok is alátámasztják azt a tényt, hogy a nők számára a partnerük veszélyesebb, mint az idegenek.{I}

A sokat vitatott gender kifejezés a magyar fordításban ritkán kerül elő, de érdemes tudni, hogy sok helyen ez szerepelt az angolban, amit a szövegben a nemek, társadalmi nemek, nemi szerepek kifejezések a maguk komplexitásában adnak vissza. Fontos tudnunk, hogy amikor társadalmi nemekről beszélünk, annak mindig része az az egyenlőtlenség, amely az élet különféle területein hátrányba szorítja a nőket.

Ami még feltűnhet az olvasónak, hogy a könyvben bemutatott párok és egyének milyen nagy számban járnak valamilyen terápiára. Magyarországon pszichológushoz járni önmagában sem olyan elterjedt (sokaknak nem is megfizethető), viszont az ausztrálhoz hasonló, bántalmazó férfiakat célzó viselkedésterápia létezéséről egyáltalán nem beszélhetünk. Nem biztos, hogy ez önmagában nagy hiány: azokban az országokban, ahol évtizedek óta működnek ilyen programok, nem tűnnek hatékonynak a bántalmazás megelőzésében – inkább a jogi és a társadalmi felelősségre vonásnak van visszatartó ereje.{II}

Annak ellenére, hogy a 8. fejezet – Vészhelyzet – az ausztrál viszonyokat, jogszabályokat, rendőrségi protokollokat és azok hiányosságait mutatja be, a magyar olvasó számára is ismerős lehet a legtöbb jogi helyzet. 2019-ben a PATENT Jogvédő Egyesület egy kutatásban megvizsgálta a magyar büntetőeljárásokban részt vevő nők tapasztalatait, és kiderült, hogy rengeteg esetben a rendőrség lebeszéli az áldozatokat a feljelentésről és a büntetőeljárás kezdeményezéséről.{III} Az ausztrál helyzet ismertetésében és kritikájában, valamint a leírt történetekben nem nehéz magunkra és a saját ellátórendszerünkre ismerni.

A két ország helyzete a szülői felügyeleti jogért folyó, néha a bántalmazott anyát teljesen ellehetetlenítő és kiegyenlítetlen küzdelmek leírásában is kísértetiesen hasonlít egymásra (9. fejezet, Tükörországban). Felmerül a kérdés: miként lehetséges, hogy ilyen sok közös pont van Magyarország és Ausztrália családjogi gyakorlatai között, és hogyan élhetik meg a bántalmazott anyák ugyanazokat a megpróbáltatásokat mindkét helyen? A választ mindenképpen a társadalmakban mélyen gyökerező patriarchátus rendszerben érdemes keresni, melynek jelenségét Jess Hill komoly szakmai háttérrel megírt könyve részletesen tárgyal.

A könyv végén a Hová fordulhatnak a családon belüli erőszak áldozatai? című mellékletben találja meg a magyar olvasó, hol és hogyan találhat segítséget.

NANE – Nők a Nőkért az Erőszak Ellen Egyesület
és PATENT Jogvédő Egyesület

Néhány szó a módszeremről

Ahol csak lehetséges volt, a kötetben a „családon belüli erőszak” helyett a „családon belüli bántalmazás” kifejezést használtam. Azért, mert számos, súlyosan bántalmazó kapcsolatban ritka, jelentéktelen vagy alig fordul elő fizikai erőszak. Mint ahogy Yasmin Khan, az Eidfest Community Services munkatársa írja a Women’s Agenda egyik cikkében: „Sok általunk támogatott nő mondja, hogy nem fordult elő családon belüli erőszak, »soha nem emelt rám kezet«, de alaposabb kérdezősködés és némi gondolkodás után rájön, hogy hosszú évek óta bántalmazó kapcsolatban él, és bár a bántalmazás módszerei enyhébbek, éppen olyan károsak és hatékonyak.” Khan a küldetésének tekinti, hogy a „családon belüli erőszak” helyett a „családon belüli bántalmazás” kifejezést használja, mint ahogy az Egyesült Királyság rendőrségénél is tapasztalható. „Változtassuk meg a szóhasználatot – írja –, és ne terjesszük azt az üzenetet, hogy csak akkor komoly egy ügy, ha fizikai erőszakot alkalmaz az elkövető.” Amikor elolvastam Khan cikkét, azonnal abbahagytam a munkát. Rögtön tudtam, hogy ezt a változtatást nekem is meg kell tennem. Ahol helyénvalónak találtam, ott átszerkesztettem a könyvet, hogy tükrözze ezt a változtatást. Még az alcímet is kicseréltük a borítón, de, mint ahogy nagyszerű szerkesztőm, Kirstie Innes-Will mondta, megérte változtatni.

Az újságíró és a forrása kapcsolatában bizonyos hatalmi egyensúlytalanság áll fenn, általában az újságíró mondja ki a végső szót arról, mi jelenjék meg. A könyvemben szereplő túlélők esetében azonban ezen is változtatni akartam, vissza akartam nekik adni ezt a jogot. Úgy véltem, ha ez az egész folyamat nem pozitív élmény lesz számukra, nincs értelme megcsinálni. Az általam meginterjúvolt valamennyi túlélőt biztosítottam afelől, hogy ez az ő történetük, nem az enyém. Ezért aztán megadtam nekik az esélyt, hogy ahol lehetséges volt, átnézzék és átírják a történetüket, és különösen, ha a biztonságukról volt szó, kihagyjanak bizonyos dolgokat. Ez a folyamat gyakran nehézkes volt, de mindig megérte. Valamennyiükkel megtiszteltetés volt együtt dolgoznom.

Ahol szükségesnek találtam, kihagytam többek kulturális hátterét is. Ez vagy az áldozat védelme érdekében történt, vagy azért, mert egy családi pereskedés egyik résztvevői voltak (és a családjogi törvény értelmében illegális bármi olyasmit kiadni, ami által valamelyik fél beazonosítható).

A családjogi törvényről szóló fejezetben szereplő történetek felnőtt és gyermek túlélők/áldozatok történetei. Nem lett volna biztonságos minden esetben kapcsolatba lépni a feltételezett bántalmazóval. Gondosan megvizsgáltam azonban a vallomásaikat, és megpróbáltam olyan igazságos lenni, amennyire lehetséges volt.

Könyvem némelyik gondolata erősen vitatható, mint ahogy erre mindvégig felhívom a figyelmet. Bár olyan szerencsésnek mondhatom magam, hogy a legjobbak lektorálták számos fejezetemet, a tévedésekért és pontatlanságokért egyedül engem terhel a felelősség. Ha valami aggodalomra okot adót vesz észre az olvasó, kérem, lépjen érintkezésbe a Black Inc. céggel, és mindent megteszünk, hogy ezek a következő kiadásokban javítva szerepeljenek.

Bevezetés

Victoria állam éjjel-nappal hívható segélyvonalánál, a Safe Stepsnél, némák a telefonok. „Mindig ideges leszek, ha nem csöngenek” – mondja az egyik munkatárs. Ám ez ritka, mert csúcsforgalomban hárompercenként jön be hívás. Sok nő többször is telefonál, átlagosan hétszer térnek vissza a bántalmazó partnerükhöz, mielőtt végleg elhagyják.

„Biztos nagyon kiábrándító, ha azt látod, hogy egy nő készen áll arra, hogy véget vessen a kapcsolatának, aztán mégis úgy dönt, hogy visszamegy” – mondom.

„Nem – feleli az egyik tanácsadó. – Akkor van baj, ha a férfi ugyan megígérte, hogy felhagy a viselkedésével, mégis újra bántalmazza.”

*

Már egy éve dolgoztam a családon belüli bántalmazásról írottakon, amikor egyszer csak félelmetes dologra jöttem rá. 2015-öt írtunk, egy csodás nyári este ruhát teregettem kint a kertben, a gyümölcsevő denevérek rikoltozása közepette. A levegő hűvös volt, simogatta a bőrömet. Elégedett voltam, békés, és biztonságban éreztem magam. Ahogy kosárral a kezemben mentem a hátsó lépcsőhöz, olyan erővel törtek rám a gondolatok, hogy szinte belefájdult a fejem. Az jutott eszembe, hogy kiváltság, hogy biztonságban érzem magam, még akkor is, ha a saját kertemben vagyok. Hány nő van, aki sosem érezné magát biztonságban a saját udvarán? Hányan közelítenek a hátsó lépcső felé félve, rettegve? Hányan acélozzák meg magukat azt várva, ami éjjel az ágyban történni fog? Hánynak gyorsul fel a pulzusa minden levélzizzenésre, mert retteg, hogy a sötétben valahol a férfi, akit valaha szeretett, ott les rá?

Sok szó esik a sötét kis mellékutcák veszélyeiről, ám az igazság az, hogy a nők számára a legnagyobb veszély a világon mindenütt éppen az otthonában leselkedik rá. A 2017-ben világszerte meggyilkolt 87 ezer nőnek több mint harmadát (30 ezret) a partnere gyilkolt meg, további 20 ezret pedig valamelyik családtagja.1 A közel 25 milliós Ausztráliában hetente egy nő a partnere keze által leli halálát.2 Ezek a számok valami szinte megfoghatatlan dologról tanúskodnak: nem a sötétben leskelődő szörnytől kell rettegniük a nőknek, hanem attól a férfitól, akivel szerelembe estek.

*

Ez a könyv a szeretetről és a szerelemről, a bántalmazásról és a dominanciáról, az uralkodásról szól. És egy olyan jelenségről, ami föllelhető mind a magánéletben, mind nyilvánosan. Elkövetői általában férfiak, akik többnyire nem lesznek vizsgálódás tárgyai. Az olyan kérdésekről szól, amelyeket nem fogalmazunk meg, mint például: miért teszi? Arról szól, hogy vizsgáljuk meg alaposan makacs hiedelmeinket és feltételezéseinket, és nézzünk szembe korunk egyik legösszetettebb és legsürgetőbb kérdésével.

A történelem folyamán először 2014-ben szedtük össze a bátorságunkat, és néztünk szembe a családon belüli bántalmazással. Ez radikális fordulópont volt, és ez az év még sokáig úgy fog szerepelni, mint amikor a nyugati világ végre elkezdte komolyan venni a nők elleni erőszak kérdését. Ám sehol sem ébredt erre rá úgy az egész ország, mint Ausztráliában, 2014. február 12-én.

Azon a napon az ausztrálok végignézték, ahogy egy nő, magányosan és bánattól sújtva ott áll és néz a riporterek gyűrűjében, akik nem igazán reménykedtek abban, hogy mondani is fog valamit. Hétköznapi nő, aki egy középosztálybeli ausztrál városnegyed egyik utcáján állva mégis arról beszélt, hogyan gyilkolta meg a tizenkét éves fiát az apja. Egy hétköznapi nő, aki tizenegy éven át küzdött azért, hogy biztonságban tudja a fiát, sőt meg akarta őrizni a fiú apja iránti szeretetét is. Hiszen végül is nem ez volt a dolga? Hogy leküzdje a saját rettegését, és vállalja a kockázatot azért, hogy a fiának lehessen apja? „Luke-ot senki sem szerette jobban Gregnél, az apjánál. Őt meg senki sem jobban, mint én” – Rosie Batty így mentegette annak az apának a szeretetét, aki éppen akkor verte meg és szurkálta halálra a fiát. A nő túlélte Greg erőszakos támadásait, és elhagyta, de éveken át felhívta a figyelmet arra, hogy a férfi veszélyes, kiszámíthatatlan, és kockázatot jelent a fia számára. Mégis, mind a bíróságon, mind a rendőrségen bagatellizálták a figyelmeztetéseit vagy legyintettek rájuk, és ha el is hitték és tettek is lépéseket, az ügy elsikkadt valahol a rendszerben, éppen úgy, mint előtte számtalan áldozaté. Akkor azonban beigazolódtak a jóslatai. Nem zárt ajtók mögött, ahol általában az ilyen rémségek megesnek, hanem gyerekek és szüleik szeme láttára, egy nyilvános krikettpályán. „Azt szeretném, ha ebből mindenki tanulna – mondta aznap Rosie Batty az utcán. – A családon belüli erőszak mindenkivel megtörténhet, mindegy, milyen szép háza van vagy mennyire intelligens. Mindenkivel, bárkivel megtörténhet.”

Az ausztrálok szemében Batty valóban bárki és mindenki volt. Nem a stigmatizált szegények, sem a privilegizált gazdagok közül jött, hanem a fehér középosztály demilitarizált övezetéből. Amikor nem volt hajlandó eloldalogni és csöndben gyászolni, az azonnali cselekvésre való felhívása (amely mögött óriási vesztesége állt) áttörte a közöny falát, az emberek kénytelenek voltak odafigyelni rá. Gyásza tiszta volt és ártatlan, és mindenki osztozhatott benne. Ausztráliának aznap esett le a hályog a szeméről, amikor meggyilkolták Luke Battyt. Negyven évvel azután, hogy Ausztráliában megnyílt az első menedék bántalmazott nőknek, végre készek voltunk elhinni, hogy létezik családon belüli bántalmazás. A túlélők, akiket valaha kivetett a tisztes társadalom, most már elmondhatták a történetüket. Készek voltunk meghallgatni őket. Meg kellett értenünk, amit mondanak.

Nem tudni, hogy annyi tragédia és több évtizedes hiábavaló küzdelem után miért éppen ez az egy gyilkosság lett az utolsó csepp a pohárban. Luke meggyilkolása azonban kritikus időben történt, mert a túlélők, levetve szégyenérzetüket, világszerte kezdték hallatni a hangjukat. 2014 áprilisában a Fehér Ház kénytelen volt közbelépni az amerikai campusokon, annyira gyakoriak voltak a szexuális bántalmazások, és az elkövetők általában megúszták.3 „Valamennyien tudjuk, hogy sok iskolánk nem biztonságos – mondta Joe Biden alelnök –, az egyetemek és főiskolák most már kénytelenek lesznek odafigyelni.” Egy hónappal később, májusban Elliot Rodger nőgyűlölő ömlengéseiből gyilkos ámokfutás lett, a University of California közelében hat embert megölt és tizennégyet megsebesített. Több férfi volt az áldozatok közt, mint nő, és Rodger minden bizonnyal mentális betegségben szenvedett, de indítéka tagadhatatlanul a nőgyűlölet volt. Egy 137 oldalas hátborzongató kiáltványban kikelt a „szajhák” ellen, akik megtagadták tőle a szexet, ami pedig kijárt volna neki, és nem kímélte a férfiakat sem, akik elvették az ő jogos jussát. „A nők nem az úriemberekre buknak, hanem az alfahímekre – írta. – Na, most ki az alfahím, ribancok?”

Rodger világnézete nem a magányos őrülté volt, az általa látogatott online fórumokon és a férfiak jogaiért harcoló csoportjaiban széles körben visszhangozták és népszerűsítették, és az interneten nőket fenyegettek nemi erőszakkal. Az utolsó csepp a pohárban az volt, amikor a nők által világszerte jól ismert gyűlölködés gyilkossággá fajult. Egy Twitter hashtag, a #YesAllWomen lett a mozgalom szimbóluma, nők milliói adtak számot arról, amit el kellett viselniük, a félelmet, a zaklatást, a fenyegetéseket és az erőszakot. Az év vége felé, amikor Janay Palmert nyilvánosan tettleg bántalmazta vőlegénye, az NFL sztárja, Ray Rice, újabb hulláma következett az online történeteknek, ezúttal a családon belüli bántalmazásról, a #WhyIStayed hashtag alatt. „Egész életemben arra vártam, amit a 2014-es év végre meghozott – írta Rebecca Solnit amerikai újságíró. – Földindulásszerű év volt ez a nők és a feminizmus számára, mert többé már nem fogadtuk el a nők elleni erőszakjárványt, elég volt a nemi erőszakból, a gyilkosságból, a verésekből, az utcai zaklatásokból és az online fenyegetésekből.”4

Ausztráliában Luke brutális meggyilkolása volt az, ami fölrázott minket a bénultságból. Megrázó statisztikai adatok kerültek napvilágra. Victoria tartományban, ahol Luke élt és meghalt, csak 2013–2014-ben több mint 65 ezer esetben riasztották a rendőrséget (ez 5 év alatt 83 százalékos növekedést jelent).5 Minden két percben telefonált valaki a rendőrségre.{IV}6

A média, amely megszállottan foglalkozott az iszlám terrorizmussal, ezt az óriási bűnözéshullámot gyakorlatilag figyelmen kívül hagyta. Az emberek nem értették, hogyan lehetséges ez. És mi okozza? Hogy terjedhetett el ennyire a nők elleni erőszak?

*

A családon belüli erőszak mély sebet üt a társadalom testén. Négy ausztrál nő közül élete során egy már megtapasztalta.{V} Ez áll a hátterében a bántalmazás miatt kórházba került nők 60 százalékának.7 Minden öt öngyilkossági kísérlet közül egyet is ezek az áldozatok követnek el.8 Az egyre növekvő számú, börtönbüntetésüket töltő őslakos nők 70-90 százaléka családon belüli erőszak áldozata.9 Ide vezethető vissza az otthonukból elmenekülő nők és gyerekek véget érni nem akaró sora is: 2015–2016-ban 105 619 személy (94 százalékuk nő és gyerek) állította, hogy a családon belüli bántalmazás volt az oka, hogy hajléktalanokkal foglalkozó szervezetek segítségét kérték.10 A családon belüli bántalmazás végkimenetelét mindenütt tapasztaljuk, de csak ritkán vezetjük vissza a nyomokat oda, ahol ez a rombolás elkezdődik. Csak a romokat látjuk, a hajléktalanság egyre növekvő számait, a mind több nőt a börtönben, és azt kérdezgetjük, hogyan fajultak idáig a dolgok.11

Lehet, hogy az eszünkkel felfogjuk, hogy a családon belüli bántalmazás bárkivel megtörténhet, de sokunk még mindig nem tudja elképzelni, hogy az ismerősei is az áldozatok között lehetnek, még akkor sem, ha a bizonyíték ott van az orrunk előtt. Julie Oberin, a WESNET ausztrál elnöke mesélte tanítványairól, a Victoria tartománybeli lelkes szociális munkásokról a következőket: „(Eleinte) ilyeneket mondanak, hogy nem ismerek olyat, aki családon belüli erőszak áldozata lett volna, de a harmadik héten már elkezdenek megnyílni. »Rájöttem, hogy erőszakos családban nőttem fel, csak épp senki nem mondta ezt így ki« mondják.” Az egyik nő így beszélt erről: „Felhívtam a nővéremet, és azt mondtam neki, hogy bántalmazó kapcsolatban él, a férje mindent ellenőriz, megmondja, mit csinálhat és hová mehet, segítséget kell kérnie. A családon belüli erőszakkal kapcsolatban azért nem látunk tisztán, mert csak néhány emberre fókuszálunk, és nem fogjuk fel, hogy az egész társadalmat érinti” – mondja.

Az a tény, hogy csak néhány emberre fókuszálunk, az oka annak, hogy úgy véljük, a családon belüli bántalmazás a nőknek csak bizonyos típusaival fordulhat elő: a szegényekkel, a sérülékenyekkel, a mentálisan betegekkel, vagy az áldozattípusokkal. Egyes csoportok valóban felül vannak reprezentálva, az őslakosok, a fogyatékkal élők vagy a bizonytalan vízum-státuszúak, azok, akik bántalmazó családban nőttek fel, a fiatalok, és az isten háta mögötti településeken élők. Ausztrália távoli vidékein nagyobb számban fordul elő fizikai bántalmazás, és az ott élő nők még inkább csapdában érzik magukat, mint városi társaik.12 Ám amikor a rendőrök és az áldozatok megsegítésével foglalkozó szervezetek azt állítják, hogy a családon belüli bántalmazás bárkivel előfordulhat, igazat szólnak. A családon belüli bántalmazás áldozatairól szóló, hitelt érdemlő vizsgálatokban (és több száz ilyen van) egyetlen kutató sem talált ún. „áldozattípust”. Mint ahogy az egyik tanulmány megállapítja: „Nincs arra bizonyíték, hogy a nő státusza, szerepköre, viselkedésmódja, demográfiai profilja vagy személyiségjegyei egyértelműen befolyásolnák, hogy párkapcsolat áldozata lesz-e vagy sem.”13 Egy kifinomultan okos bántalmazó hatására még a legmagabiztosabb és erősebb nő is úgy megváltozhat, hogy maga sem ismer magára.

Sokan mondják, és merő jó szándékból, hogy nem kellene használnunk az olyan kifejezéseket, mint „családon belül bántalmazás” vagy „családon belüli erőszak”, mert az efféle szóhasználat elrejti a brutális valóságot, inkább a nevén kéne ezeket nevezni: testi sértés, terrorcselekmény vagy egyszerűen csak „erőszakos cselekmény”. Ez azonban éppen a lényeget nem tükrözi. A családon belüli erőszak nem csupán erőszak. Rosszabb annál. Egyedülálló jelenség, amelynél az elkövető kihasználja a partnere szeretetét és bizalmát, és a bántalmazás során az áldozat legintimebb érzéseire, vágyaira, szégyenére és titkaira épít.

Azt is szoktuk mondani, hogy a családon belüli bántalmazás bűncselekmény, ám ez sem egészen helyes. A bűncselekmény különálló eset, ha az embert megverik, kihívhatja a rendőrséget, és feljelentést tehet, amiért megtámadták. A családon belüli bántalmazás keretében, annak részeként valóban bűncselekményeket követnek el, de a legrosszabbat nem lehet egy feljelentőlapon összegezni. Az áldozat legfélelmetesebb élményeit általában nem jelentik a rendőrségen, és a bíró sem érti meg. Ennek oka, hogy a családon belüli bántalmazás olyan rettenetes nyelvezet, amely lassan alakul ki, és csak az érintettek beszélik. Az áldozat retteghet akár egy bizonyos nézéstől, szarkasztikus hangnemtől vagy fagyos hallgatástól, mert ezekre a jelzésekre nagyon ki van hegyezve, akár az állatok, amikor a közelgő vihart érzik. Ezek a jelek tudatják vele, hogy közel a veszély, vagy már teljesen be is kerítette.

Sok áldozat számára a legkevésbé a fizikai erőszak fájdalmas. Azok az áldozatok, akiket nem éri fizikai atrocitás, szinte egybehangzóan állítják, hogy bárcsak inkább megütötte volna őket a bántalmazójuk, bármi olyasmit tett volna, amitől a bántalmazás „valóságos” lett volna.

Mert végül is az nem bűncselekmény, ha valaki azt követeli, hogy a barátnője ne találkozzék többé a családjával. Nem bűncselekmény előírni neki, mit vegyen fel, hogyan takarítson, vagy mit vásárolhat a boltban. Nem bűncselekmény bebeszélni az ember feleségének, hogy értéktelen, sem az, ha olyan a légkör, hogy a nő nem meri egyedül hagyni a férfit a gyerekekkel. Nem bűncselekmény az sem, ha a bántalmazó azt mondja, valami megtörtént, holott nem történt meg, sőt annyiszor elmondja, hogy az áldozat már azt sem tudja, mi a valóság és mi nem az. Nem lehet vádat emelni valaki ellen, aki az egész családját az áldozat ellen hangolja. És mégis, ezek a kontrolláló viselkedésformák jelentik a vészcsengőt a családon belüli emberölés előtt. Mire a bűncselekmény megtörténik, már késő.

A kutatók már évtizedek óta tudják, hogy a fentiekhez hasonló traumák ismétlődése afféle mentális rabságot jelent, amelyben az áldozat küzd azért, hogy kialakítsa a saját valóságát. Az ilyen bántalmazó környezetben a kisebb tettlegességek és megalázások annyira gyakoriak, hogy szinte észrevétlenek, akár a levegővétel. Még ha megtalálnánk is a módját, hogy az ilyen viselkedést kriminalizáljuk, hogyan tudná a túlélő bebizonyítani, hogy számtalan módon esett csapdába, bár a kívülálló szerint akár ki is léphetett volna a kapcsolatból?

A barátok és a rokonok számára, főként azok számára, akik sosem tapasztaltak még családon belüli bántalmazást, a fentiek nem értelmezhetők. Nem értik, hogy egy okos és intelligens nő hogy maradhat együtt egy olyan férfival, aki úgy bánik vele, mint a kapcájával. Nem értik, hogy a nő, még ha elmenekült is, hogyan térhet vissza a bántalmazójához, sőt, akár könyöröghet is neki, hogy vegye vissza. Hihetetlennek tűnik, hogy a mindenki által jófejnek tartott férfi hogyan szegezhet otthon kést a felesége torkának. És ha a férfi tetteit is legalább annyira megvizsgálnánk, mint a nő cselekedeteit, akkor még kevésbé érthető, hogy egy bántalmazó férfi benne akar maradni a kapcsolatban, sőt, miután a nő elhagyta, akár meg is öli. Vajon a férfi miért marad?

Ezek sehogyan sem értelmezhető dolgok. De még zavarosabb az, hogy az elkövetők általában azt képzelik, hogy ők az áldozat, és még akkor is feljelentést tesznek, amikor a partnerük ott áll mellettük véresen, összeverve. Éppen az áldozat-mivoltuk miatt érzik úgy, hogy jogos a bántalmazás, ők nem olyanok, mint a többi, ők csak védekeztek.

Ez a fajta kettős gondolkodás mondatja a bántalmazóval (aki el is hiszi ezt), hogy a nők elleni erőszak helytelen. Négy hónappal azelőtt, hogy Steven Peetet letartóztatták Adeline Wilson-Rigney és két kisgyermeke, Amber Rose és Korey Lee Mitchell meggyilkolásáért, a férfi az alábbi szövegű Facebook-posztot osztotta meg: „Nem férfi az, aki kezet emel egy nőre.”14 Amikor ezt kiírta, nyilván így is gondolta. Ha szembe akarunk nézni a családon belüli erőszakkal, értelmeznünk kell ezeket a döbbenetes ellentmondásokat.

Manapság gyakran hallani férfi politikusok és vezető üzleti személyiségek szájából azt, hogy „az igazi férfi nem üt meg egy nőt”. Úgy látszik azonban, hogy még mindig nem értik a családon belüli erőszak gyökereit. A férfiak nem azért bántalmazzák a nőket, mert a társadalom azt mondja nekik, hogy ez helyes. A férfiak azért bántalmazzák a nőket, mert a társadalom azt sugallja nekik, hogy joguk van ahhoz, hogy ők irányítsanak. Sőt, a társadalom egyenesen azt sugallja, hogy ha nem irányítanak, akkor nem lesznek sikeresek. Nem kapják meg a lányt vagy a pénzt, és ki lesznek téve a többi férfi erőszakjának és kontrolljának. Azt sugallja, hogy ha nem úgy viselkednek, mint ahogy egy „igazi férfinak” kell, akkor a végén nincstelenek és magányosak lesznek. Nem minden férfi lesz szükségszerűen bántalmazó, aki ezeket az elveket vallja, sokan igen sikeresek, néhányan életük végéig küszködnek ezekkel a nézetekkel, és megdöbbentő magas körükben az öngyilkosok száma, mert azt hiszik, elbuktak. Néhányan azonban, akiknél beteges a jogosultságtudat, velük született joguknak érzik, hogy otthon úgy legyen minden, ahogy ők akarják. „A kontroll kérdését megcélozni – írja Evan Stark – sokkal nehezebb, mint megakadályozni, hogy a férfiak erőszakosak legyenek.” Így tehát az érem egyik oldala, hogy a férfi vezetők kijelentik, „az igazi férfi nem üt meg nőt”. Ám hogyan tudnának őszintén kampányolni az ellen a veszélyes nézet ellen, hogy a férfiak kezében kell, hogy legyen az irányítás, amikor gyakran éppen ők maguk az élő példái ennek?

*

Valaha a családon belüli bántalmazás mindig valaki másnak az ügye volt, manapság azonban már mindenkié. A kormányok kisebb vagyonokat költenek a figyelemfelkeltő és tudatosító kampányokra – dicséretes törekvés arra, hogy megváltoztassák az erőszakkal és a tiszteletlenséggel kapcsolatos, gyerekkorban elsajátított nézeteinket. Ez a beruházás nem fog gyorsan megtérülni, hosszú távú, generációkon átívelő változásra van szükség.

A sors kegyetlen iróniája azonban, hogy a férfiak erőszakosságára irányuló fokozott figyelem, amelyet a #MeToo-mozgalom is fölerősített, valójában még veszélyesebbekké teheti az elkövetőket. Szerte Ausztráliában a bántalmazó férfiak – akiket feldühít, hogy a nők kapnak minden figyelmet, miközben az ő szenvedéseikről senki nem vesz tudomást – megalázottságukban a barátnőjükön, feleségükön és gyerekeiken töltik ki a dühüket. Ez az ellenreakció valóságos, és igencsak erőszakos. Amikor meglátogattam a Safe Steps segélyvonalat Melbourne-ben, Annette Gillespie, az igazgató elmondta, hogy nőtt a bejelentett bántalmazásoknak mind a gyakorisága, mind a súlyossága. Nem egy áldozat azért telefonált, hogy elmondja, a bántalmazója még labilisabb lett. „Azzal hívnak fel a nők, hogy nem lehetne-e leállítani azt a hirdetést a tévében, nem tudnának szólni, hogy ne beszéljenek többet a családon belüli erőszakról? Mert valahányszor a férjem csak meglátja, megőrül.”

*

Ebben a könyvben elsősorban a férfiak által nők ellen elkövetett erőszakra összpontosítok, mert mind nagyságrendjében, mind súlyosságában ez a legveszélyesebb bántalmazási forma. A bántalmazást azonban nem a heteroszexuális férfiak találták ki, és nem is kizárólag ők alkalmazzák. Családon belüli erőszak előfordul, gyakran teljes csöndben, azonos neműek közötti kapcsolatban is (arányuk akár 28 százalékos is lehet),15 ahol a partnere meggyőzi a nőt, hogy ha följelenti, kitaszítják a meleg vagy leszbikus közösségből, szégyent hoz az azonos neműek kapcsolatára, a rendőrség pedig kineveti. Erőszak áldozatai lehetnek meleg férfiak is, akiknek az alárendeltségét azzal a fenyegetéssel biztosítja bántalmazó partnerük, hogy elhagyja őket, vagy közhírré teszi, hogy HIV pozitívok. Ily módon tehát az azonos neműek közti partnerbántalmazást ugyanazok a patriarchális körülmények teszik lehetővé, mint amelyek a férfiak nőkkel szembeni bántalmazó viselkedését, és további megerősítést nyer a patriarchális felfogásban központi szerepet kapó heteroszexizmus és homofóbia által.16 A családon belüli erőszak lényege végső soron a hatalom és a kontroll, és a hatalmi egyensúlytalanság nem korlátozódik a heteroszexuális kapcsolatokra. Mint ahogy Claire Renzetti amerikai szakember mondja, az azonos nemű kapcsolatban erőszakot elkövetők a hatalmi helyzet egyenlőtlensége miatt erőszakosak, és minél nagyobb a különbség, annál súlyosabb a fizikai és lelki bántalmazás mértéke.17 Kisebb mértékben heteroszexuális kapcsolatokban is előfordul, hogy férfiak lesznek a családon belüli erőszak áldozatai, akik a nőkhöz hasonlóan gyakran abban a hiú reményben maradnak benne a kapcsolatban, hogy segíthetnek bántalmazó partnerüknek, és akiket az attól való félelem tart fogva, hogy nem tudják majd megvédeni a gyerekeiket, ha szakítanak.

Azzal, hogy az utóbbi időben végre foglalkozunk a családon belüli erőszakkal, egy sötét valóság tárul elénk: ausztrálok százezrei okoznak fájdalmat, szenvedést partnerüknek, sőt szadista módon kínozzák azokat, akikről azt állították, hogy szeretik őket. Hasonlóan fájdalmas ébredést már korábban is megtapasztaltunk. A 2000-es évek közepén eljutottunk attól, hogy a gyerekeket csak néhány romlott pap bántalmazza szexuálisan, annak felismeréséig, hogy nem elég, hogy az egyház berkeiben sok a gyerekmolesztáló, de rendszeresen meg is védi őket a Vatikán. Hasonló helyzetben vagyunk most a családon belüli erőszakkal is. Történelmi változás ez a hatalom és a felelősségre vonás kérdésében, de még gyenge lábakon áll. Kitartás és elszántság kell ahhoz, hogy meggyökeresedjen. Az egyik világhírű traumaszakértő, Judith Herman szerint „csábító lehetőség az elkövető oldalán állni, hiszen az elkövető mindössze annyit kér a kívülállótól, hogy ne tegyen semmit… Ezzel szemben az áldozat arra kéri a kívülállót, hogy ossza meg vele fájdalma terhét. Az áldozat cselekvést, elköteleződést és emlékezést követel.”18

Ha megtorpanunk, és úgy döntünk, hogy ez túlságosan nehéz, a családon belüli erőszak újra eltűnhet a szemünk elől.

A családon belüli bántalmazás kérdése mélységesen felkavaró, mégis, hihetetlenül lenyűgöző, mert sokat elmond önmagunkról is, arról, hogyan reagálunk, hogyan szeretünk, és hogyan irányítunk. Ezért töltöttem az elmúlt négy évemet ennek megszállott kutatásával. Én magam sosem tapasztaltam meg, de a megértését célzó folyamat során sok mindent feltártam saját magamról és a viszonyaimról, valamint a társadalomról, a hatalomról és az igazságszolgáltatásról.

A következő fejezetekben rendkívüli tájakra utazunk az elkövetők és áldozatok ellentmondásos pszichéjétől a családjogi rendszer kafkai abszurditásáig.

A túlélők és elkövetők szemüvegén át megismertem a családon belüli erőszak rettenetes föld alatti világát. Most ideje, hogy valamennyien felfedezzük azt, ami a felszín alatt rejtőzik.

1.

Az elkövető kézikönyve

Ha azt kérdezzük az ügyféltől, hogy fél-e valakitől,
vagy hogy a partnere kontrollálja-e, amit tesz vagy mond, azzal sokkal hatásosabban ébresztjük rá,
mintha az erőszakról kérdeznénk.

EVAN STARK: COERCIVE CONTROL (KÉNYSZERÍTŐ KONTROLL)

Ragyogó szombat délután van Bella Vistában, a sydney-i Bibliaövezetben. Az itt élőknek van hitük, jómódban élnek, az utcák makulátlanok, a házak hatalmasak. Csak egy kupac háztartási eszköz csúfítja el a gondosan nyírt gyepet az egyik ház előtt. Mint ahogy a hasonló elővárosokra jellemző, vannak jelei az életnek, de az utcán nincs senki sem.

Senki, kivéve egy vékony férfit túlméretezett trikóban, aki egy kocsi fölé hajol. Ahogy közelítek felé, integet. „A fiam eladja a kocsiját, így aztán kiveszem belőle a legértékesebb részt” – mondja Rob Sanasi, és diadalmasan a feje fölé emeli az eszközt, amellyel fizetni lehet az ausztrál autópályákon az útdíjat.

Bemegyünk a házba, ahol egy magas, elegáns, szőke nőt és két huszonévest találunk a konyhában, a hétvégi programot tervezgetik. Ebben a házban lakik Rob, a felesége, Deb, és két felnőtt gyerekük.

Deb fölteszi a vizet forrni, Rob pedig előveszi a süteményeket, amelyek közül az egyikbe már beleharapott valaki. „Ó, milyen kedves – mondja –, valaki nagy kegyesen visszatette.”

Deb kiszól a konyhából: „Az embernek így nem kell bűntudatot éreznie, amiért megevett egy egészet.”

Rob mosolyogva vonogatja a vállát. „Ez afféle családi szöveg nálunk.”

A gyerekek elköszönnek, kerül még sütemény és tea az asztalra. Leülünk, hogy beszélgessünk Robról, Debről, meg a családon belüli bántalmazás történetéről.

Rob 2006-ban kezdi a történetet. Rossz idők jártak, a vállalkozása nem ment jól, és a családi élete is kezdett szétesni. „Debbel… szóval veszekedtünk, de inkább én, pedig úgy nézett ki, mintha mindketten veszekedtünk volna. Emlékszem, hajtottam az M2-esen, nagyon rossz napom volt. Egészen pontosan annyira, hogy azt gondoltam, ez lesz az utolsó napom.”

Rob, a buzgó keresztény arra gondolt, hogy egy fának hajt a kocsival. Aztán belehallgatott egy rádióműsorba, amelyben pap beszélt valami nagyobb gyülekezet előtt. „Valami olyasmit kérdezett, hogy szereted a gyerekeidet, én meg a kocsiban válaszoltam neki: hát persze. És akkor azt is megkérdezte, hogy meg tudnék-e halni értük, mire én azt mondtam: igen. Végül így szólt: »Ez itt Ausztrália, és nem valószínű, hogy valaha is meg kellene halnod a gyerekeidért, de ha arra hajlandó lennél, akkor miért nem változol meg a kedvükért?« És amikor ezt meghallottam, elhatároztam, hogy segítséget kell kérnem.”

Deb megrázza a fejét: „Közbeszólhatok? Rob azért ment el a pszichológushoz, mert én dolgozni kezdtem. Nagyon erős volt a kontroll a kapcsolatunkban, de valójában egyikünk sem vette észre, hogy Rob mennyire irányít engem, egészen addig, amíg valami olyat nem tettem, amit nem tudott irányítani. Három héttel azután, hogy dolgozni kezdtem, Robnak idegösszeroppanása volt. Lefogyott tizenöt kilót, szorongásos és pánikrohamai voltak, rászokott a Xanaxra, és öngyilkossági gondolatok foglalkoztatták. Ezért döntött úgy, pszichológushoz fordul. Teljesen kivolt.” Rob szó nélkül bólogat.

Elmondja, hogy az első alkalommal a tanácsadó egy sor kérdést tett föl neki. „Fölemeled a hangodat, kiabálsz, hajigálsz dolgokat, mindennek elmondod a feleségedet, káromkodsz, megütsz dolgokat – nem őt, hanem tárgyakat?” Én mindenre csak bólogattam. Akkor egy szekrényből elővett egy A4-es lapot, amire rá volt nyomtatva: „A bántalmazás ciklusai”. Ledobta az asztalra, és azt mondta: „Tessék, ezt csinálod. Ezt hívjuk mi családon belüli erőszaknak.”

„Szóval ez volt az első terápiás ülés, és akkor azt mondta, vigyem haza a papírt, és beszéljem meg a feleségemmel. Mire én: Nem hinném, hogy ez túl jó ötlet!”

Rob nem alkalmazott fizikai erőszakot, de tipikus elkövetőként viselkedett: állandóan kritizálta és piszkálta a feleségét, megpróbálta megakadályozni, hogy a nő elmenjen dolgozni, megnehezítette számára, hogy találkozzon a családjával és a barátaival, és teljes mértékig kézben tartotta a bankszámláját. A piszkálás és a kritizálás nem volt mindig nyílt, néha humoros formában adta elő a Debet becsmérlő szövegeit. Az üzenet azonban mindig ugyanaz volt: Ő fontosabb, mint a nő, aki azért van, hogy a férjét kiszolgálja. Az egyetlen dolog, ami nem volt tipikus Rob viselkedésében, hogy minden külső kényszer nélkül keresett fel pszichológust.

Először nem mutatta meg otthon a papírt. „Aztán egyszer csak úgy gondoltam, hogy ó, hát csak úgy lazán kiteszem az asztalra. De amikor beszélni kezdtünk róla, minden sokkal rosszabb lett. Mert Deb rájött, hogy miről is van szó. Mintha lehullt volna a hályog a szemünkről – mindkettőnknek.”

Megkérdezem Debet, milyen volt neki, amikor meglátta azt a bizonyos papírt: „Szó szerint emlékszem, mit mondott Rob. »A mi kapcsolatunkban családon belüli erőszak folyik, azt a fajta erőszakot, amit én alkalmazok, lelki bántalmazásnak hívják, ami azt jelenti, hogy nem ököllel verlek, hanem az érzelmeimmel, hogy irányítani tudjalak.«”

Debet megrázta a dolog. Az ő értelmezésében a családon belüli erőszak az, „amikor a pasi péntek este lemegy a kocsmába, aztán hazaérve megveri a feleségét (…) ahonnan én jöttem, ott ilyesmi nem fordul elő.” (Mint ahogy Deb azóta rájött, nem ő volt az egyetlen ilyen a környéken. Később elmesélte, hogy azok a háztartási eszközök, amiket akkor a füvön kirakva láttam, azok a szomszédasszonyé, aki kitette, mielőtt elmenekült erőszakos férjétől.)

Most, közel tíz év és sok intenzív tanácsadói ülés után Rob és Deb boldog házasságban élnek, és mindketten maguk is tanácsadással foglalkoznak, áldozatoknak és elkövetőknek segítenek. Deb magánpraxist folytat, Rob nem ennyire hivatalosan, de ő is tanácsokat ad bántalmazó férfiaknak, akik segítségért fordulnak hozzá.

Deb elmondja, hogy van egy dolog, ami igen figyelemreméltó az elkövetőknél: olyan, mintha a családon belüli bántalmazásnak mindnyájan ugyanazt a kézikönyvét tanulmányozták volna. „Ugyanaz a taktikájuk. Például nem azt mondják, nem akarom, hogy találkozz a barátaiddal, hogy legyenek hobbijaid, vagy hogy a szüleidhez járj, hanem egyszerűen csak megnehezítik mindezt. Ilyenekkel: Minek akarsz velük találkozni? Nem hiszem, hogy hozzád valók. És akkor a végén a nő túl bonyolultnak és nehéznek találja az egészet, ráadásul nem akar veszekedni sem. Így kezdődik… és az ember világa lassan beszűkül. Ha minden esetben az elkövető a fő hivatkozási forrásod, akkor az egész olyan, mint valami kultusz, mert lényegében tőle származik minden információd. Olyan, mintha valamennyien ugyanabba a bántalmazást tanító iskolába járnának. Mind ugyanazt csinálják.”

*

Ha túlélőkkel vagy elkövetőkkel dolgozó szakembereket kérdezünk, egybehangzóan azt mondják: a családon belüli bántalmazás szinte mindig ugyanazt a forgatókönyvet követi. Valóban rejtélyes jelenség: hogyan lehetséges, hogy merőben eltérő kultúrákból származó férfiak az elnyomásnak ugyanazokat az alapvető technikáit alkalmazzák?

Ezt a kérdést nemrégiben kezdtük el tanulmányozni. A családon belüli erőszak minden bizonnyal épp olyan régi, mint az intim kapcsolat, de teljes valójában csak akkor kezdtük megérteni, amikor az 1970-es években megnyíltak az első menedékek nők számára. Amikor a nők ezrével jelentek meg ezeken a hevenyészett szállókon, nem csak a szemük alatti monoklikra és dührohamokra panaszkodtak. Végtelen kegyetlenségről és erőszakról tanúskodó történeteket meséltek, a kontrollálást meg mintha ugyanabból a kottából játszották volna az elkövetők. Világossá vált, hogy bár minden nő története egyedi, a narratíva döbbenetesen hasonló. Mint ahogy a menedékben dolgozó egyik szociális munkás mondta: „Bármelyik nő történetét be tudtam volna fejezni helyette. Volt egy hátborzongató érzésem, hogy ezek a pasik valahol összejönnek, és megbeszélik, mit mondjanak és csináljanak.”

Az 1980-as évek elején a kutatók egy rendkívüli dologra figyeltek föl: nemcsak az áldozatok történetei voltak döbbenetesen egyformák, de hasonlítottak egy velük látszólag semmi közös vonást nem viselő csoport beszámolóihoz: a fogolycsere útján kiszabadult hadifoglyokéihoz. Talán különös a családon belüli erőszakról szóló könyvet a hidegháború idejéből származó történettel kezdeni, de valójában innen eredeztethető a családon belüli erőszakról alkotott mai felfogásunk: egy kisvárosból Észak- és Dél-Korea határán.

*

1953. szeptember 24-én hivatalosan véget ért a koreai háború, és életbe lépett a Big Switch hadművelet. A szovjet teherautók nyitott platóján huszonhárom amerikai hadifoglyot szállítottak Panmindzsonba, az egyik fogolycsere-táborba. A táborban már hónapok óta forrt a dühtől a hangulat, ahogy az amerikai hadifoglyok tértek vissza Észak-Koreából, és iszonyatos kegyetlenségekről számoltak be. Aznap azonban, ahogy a teherautók közelebb értek, az amerikai megfigyelők azt látták, hogy ezek a foglyok valahogy mások. Le voltak barnulva, látszott, hogy egészségesek, kék színű, bélelt, kínai uniformist viseltek, rajta Pablo Picasso békegalambjával.

Amikor megálltak a teherautók, a foglyok kacagva ráztak kezet fogvatartóikkal. „Majd találkozunk Peipingben (Peking régi angol neve), öregem” – mondta egyikük, ahogy másztak le a teherautóról. A fogadásukra kisereglett megdöbbent emberek felé fordulva a hadifoglyok összeszorított ököllel azt kiáltották: „Holnapra a nemzetközi szovjet egyesíti az emberi fajt!” Aztán ahelyett, hogy a honfitársaikhoz mentek volna, megfordultak, és dezertáltak a kommunista Kínába.

Ezek a döbbenetes fogolyszökések csak a jéghegy csúcsát képezték. Az észak-koreai táborokban az amerikai hadifoglyok valami példátlan módon működtek együtt az ellenséggel. Nemcsak jelentettek a társaikról, hanem százával tettek hamis tanúvallomást, letagadták a kegyetlenkedéseket, a rádióban fennen dicsőítették a kommunizmus erényeit, és elítélték a nyugati kapitalizmust. Mindaddig példátlan volt, hogy fogságba esett katonák így elárulják a hazájukat.

Amerika számára ez a történet lázálom volt. Mi vehette rá az embereiket arra, hogy az ördögi hitre térjenek? Dühödt riportokban számoltak be az újságok arról, hogyan varázsolták el a kommunisták az amerikai hadifoglyokat egy új, kifinomult fegyverrel, amit „agymosásnak” neveztek. Ez olyan agykontroll-módszer, amelynek alkalmazása során az emberi agyból üres tábla lesz, ahová új gondolatokat, emlékeket, hiedelmeket lehet bevésni. Ez nem valami szélsőséges összeesküvés-elmélet volt, hanem még magas kormányhivatalnokok is komolyan hittek benne, többek közt a CIA főnöke. Az 1950-es évek végén már szinte hisztéria alakult ki az agymosással kapcsolatban.

Albert Bidermant, az amerikai légierő társadalomtudósát mindez nem győzte meg. Úgy vélte, az „agymosás” mint fogalom inkább a propaganda, semmint a tudomány része. Amikor Washingtonban csúcsra járt a paranoia, a légierő megbízta Bidermant, hogy fedje fel, miért működött együtt annyi jól kiképzett amerikai repülőtiszt a kommunistákkal.

Miután Biderman számos interjút készített a hazatért hadifoglyokkal, gyanúját beigazolva látta: együttműködésüket nem valami ezoterikus új technika révén nyerték meg, hanem az észak-koreai táborokat vezető kínai kommunisták a kényszerítő kontroll évszázados módszereit alkalmazták. Ezek „elsősorban egyszerű, közérthető módszerek az egyén fizikai és erkölcsi erejének megtörésére.”1 Semmi új sincs bennük, csak épp háborúban nem alkalmazta eddig senki. Ezért érte olyan felkészületlenül az amerikai katonákat, ezért nem tudtak neki ellenállni.{VI}

Biderman szerint a kényszerítő kontroll három dologra épít: a függőségre, a tehetetlenségre és a rettegésre. Ezek elérésére a fogvatartók nyolc technikát alkalmaztak: elszigetelés, az érzékelés kisajátítása, tehetetlenség és kimerültség előidézése, szorongás és kétségbeesés keltése, a büntetés és jutalmazás váltogatása, a mindenhatóság demonstrálása, lenézés, valamint a lényegtelen dolgok szigorú megkövetelése módszerét. Biderman táblázata az erőszakról^2 rámutat, hogy az első látásra elszigeteltnek tűnő kegyetlenkedések valójában bonyolult kapcsolatban állnak egymással. A kényszerítő kontroll a maga teljességében csak akkor tárul fel, amikor ezeket a cselekedeteket együtt szemléljük.

Biderman táblázatában nem szerepel a fizikai bántalmazás. Bár gyakran alkalmazták, a tényleges erőszak nem volt „sem szükséges, sem különösen hatékony módszer” ahhoz, hogy a foglyok együttműködjenek fogvatartóikkal. A képzettebb és tapasztaltabb kihallgatók kerülték. Elég volt elültetni a foglyokban az erőszaktól való félelmet. Ezt „fenyegetéssel, és annak sugalmazásával érték el, hogy drasztikus dolgokra is készen állnak”. A kínai kommunisták, ellentétben a németekkel vagy a japánokkal, nem akartak brutálisan fellépni a rabokkal, sem halálra dolgoztatni őket. Csupán a szívüket és az eszüket akarták irányítani.

Az emberek hitetlenkedve fogadták Biderman kutatási eredményeit. Valóban ennyire könnyen lehet manipulálni az embereket? Biztos benne, hogy nincs valami olyan, amit nem derített fel? Biderman azonban biztos volt a dolgában: „A kommunizmusnak egyik aspektusa sem mutatja meg pontosabban, hogy milyen kevéssé tiszteli az igazságot és az egyént – írja –, mint az a tény, hogy ezekhez a technikákhoz folyamodik.”{VII}3

Az 1970-es években, amikor a nők kezdték elözönleni az újonnan nyílt menedékeket és szállókat, elmondták, hogy elszigetelték őket a barátaiktól és rokonaiktól, megmondták nekik, hogyan kell viselkedniük, becsmérelték, manipulálták, megerőszakolták és halállal fenyegették őket. Általános volt a fizikai erőszak, amely akár szélsőséges szadizmusban is megnyilvánult, de a túlélők mind azt állították, hogy nem ez volt a legrosszabb, és volt, akit fizikailag egyáltalán nem is bántalmazott a partnere. Diana Russell úttörő könyvében (Rape in Marriage – Erőszak a házasságban) két felsorolást tett egymás mellé, Biderman táblázatát az erőszakról, valamint a családon belüli erőszak elkövetőinek általánosan alkalmazott technikáit. A két lista gyakorlatilag azonos volt, az egyetlen különbség, hogy míg az észak-koreai fogvatartók taktikai megfontolásból használták őket, a férjek ösztönösen.

Az Amnesty International 1973-ban bevette Biderman táblázatát a Report on Torture című, a kínzásokról szóló jelentésébe, mondván, hogy ezek a technikák a kínzás és kényszerítés egyetemes eszközei.4 Mint ahogy Judith Herman harvardi pszichiáter és traumaspecialista később írta: „Azok a módszerek, amelyek lehetővé teszik, hogy egy emberi lény egy másikat leigázzon, meglepően hasonlítanak egymáshoz.” A családon belüli erőszak esetén a kényszerítő kontroll eredménye mindig ugyanaz: az elkövető lesz az áldozat életében „a legnagyobb hatalommal rendelkező személy”, és az áldozat pszichéjét „az (elkövető) tettei és hiedelmei alakítják”. Dominanciájuk fenntartásához a családon belüli erőszak elkövetőinek nincs szükségük fizikai erőszakra, elég elhitetni az áldozattal, hogy képesek rá. Ez a fenyegetés különösen hatásos, írja Herman, amikor a szeretett lény felé irányul: „A bántalmazott nők például sokszor számolnak be róla, hogy bántalmazójuk azzal fenyegetőzött, ha megpróbálnak elszökni, megöli gyerekeiket, szüleiket vagy barátjukat/barátnőjüket, aki befogadja őket.” A fenyegetettségnek ez a légköre elég ahhoz, „hogy meggyőzze az áldozatot az elkövető mindenhatóságáról, arról, hogy hiábavaló az ellenállás, és hogy az élete attól függ, mennyire tudja a teljes behódolása árán elnyerni a férfi jóindulatát”.5

Hála az olyan szakembereknek, mint Herman, Lewis Okun és Evan Stark, ma már tudjuk, hogy a családon belüli bántalmazás technikája azonos gyakorlatilag mindenkiével, aki másokat fogva tart, ilyenek az emberrablók, a túszejtők, a kerítők és valamely szekta vagy kultusz vezetői. Minden arról tanúskodik, hogy a családon belüli erőszak áldozatai nem különlegesen gyengék, tehetetlenek vagy mazochisták, és ha a kényszerítő kontroll általánosan elterjedt módszereivel szembesülnek, ugyanúgy reagálnak, mint a kiképzett katonák.

A családon belüli bántalmazás áldozatai számára azonban még nehezebb az ellenállás. Egy túsz például gyakran nem tud semmit a túszul ejtőjéről, és általában ellenségként tekint rá. Mint ahogy Herman mondja, a családon belüli erőszak áldozatának nincs meg ez az előnye. „Fokozatosan, udvarlás során ejtik rabul.” Mielőtt félelemkeltéssel és kontrollálással csapdába esik, a szerelem köti a bántalmazójához, a szerelem az, ami miatt megbocsát, ha azt mondja a másik, hogy többé nem fogja bántani. A bántalmazók csak ritkán egyszerű gonosztevők vagy szadisták, ha azok lennének, sokkal könnyebb lenne elkerülni őket. Nem, ők, mint valamennyi férfi, tudnak kedvesek, szeretetteljesek, elragadók és melegszívűek lenni, küszködnek a személyes fájdalmukkal és bizonytalanságukkal. Ők azok a férfiak, akikbe a nők beleszeretnek.

A meséknek és a hollywoodi filmeknek köszönhetően a családon belüli bántalmazás figyelmeztető jeleit – megszállottság, féltékenység, birtoklási vágy – a szenvedély, nem a veszély jeleiként értelmezzük. Mire a „szenvedély” bántalmazó vagy leigázó viselkedéssé fajul, az áldozat már megszerette az elkövetőt, és az ő meg a szerelmük megóvása érdekében hajlamos bagatellizálni a viselkedését, és megbocsátani neki. Ha ellen akarna állni annak, hogy a foglya legyen, akit bántalmazhat, épp az ellenkezőjét kellene csinálnia annak, amit akkor tett, amikor szerelmesek voltak egymásba. Herman így ír erről:

Nem csupán a bántalmazó iránti empátiáját kell legyőznie magában, hanem már kialakult érzelmeit is el kell fojtania. Mindezt pedig az őt bántalmazó férfi meggyőző érveivel szemben kell megtennie, aki váltig állítja, hogy ha a nő hajlandó áldozatot hozni és még egyszer bebizonyítani, hogy szereti, akkor nem lenne több erőszak, és a kapcsolatuk megmenthető lenne. Mivel a legtöbb nőnek önbecsülést és büszkeséget jelent a tudat, hogy képes kapcsolatai fenntartására, a bántalmazó gyakran azzal ejti csapdába áldozatát, hogy legfontosabb értékeire hivatkozik. Következésképp nem meglepő, hogy a bántalmazott nők menekülési kísérletüket követően rábeszélhetők a visszatérésre.6

A családon belüli bántalmazásnál nem az a meglepő, hogy hosszú idő telik el, mire a nő elmenekül, hanem az, hogy elég erős mentálisan ahhoz, hogy túlélje.

*

Az elkövetők széles skálán helyezkednek el, a családszerető férfiaktól, akik még csak észre sem veszik, hogy bántanak, a mesterien manipulálókig, akik egyenesen terrorizálják partnerüket. A hatalom akár a céljuk, akár a bántalmazás eredménye, mindannyian hasonló módszereket alkalmaznak, de eltérő mértékben.

Egyes elkövetők pontosan tudják, mit tesznek, a bántalmazás előre megfontolt és taktikus. Ritkán látni ezt olyan döbbenetes nyíltsággal, mint az „Aussie Banter” Facebook-csoport két tagja közötti, alább idézett beszélgetésben. Az egyik így ír: „Észrevétlenül csökkentsd az önbizalmát és önbecsülését egészen addig a pontig, amíg rád van szüksége a túléléshez, aztán fenyegesd meg, hogy kidobod, mert rád van utalva.” Mire a másik:

Ne legyen a lakásban se mobil, se vezetékes telefon, a kocsi legyen kéziváltós, a szomszéddal rendszeresen (sic!) kell veszekedni, a rendőröket pedig folyamatosan le kell fizetni (…) Az első 6-8 hónapban viselkedj, azt fogja hinni, hogy te vagy a tökéletes, és amikor érzelmileg már elkötelezte magát és megbízik benned, akkor kezdj neki, mert most, hogy óvatlan, már könnyű dolgod lesz. Fontos figyelmeztetés: Sose mutasd be a barátaidnak, mert azok a durva, erőszakos pasik megtorpedózhatják az egész kurva tervet. A szuggesztív erőd majd elgyengíti, leveszi a lábáról, és bármilyen erős is, térdre kényszerül. Ezek így vannak huzalozva, és igen, újra meg újra elkövetik ugyanazt a hibát. A legjobb móka átverni őket.7

A legtöbb bántalmazó férfi azonban nem öntené szavakba így ezeket a „taktikákat”, véletlenszerűen, spontán módon találják ki a kényszerítő kontroll technikáit. Ez talán a családon belül erőszak legzavaróbb vonása: a bántalmazó lehet ravasz szociopata vagy akár csak egy „normális” férfi, akit halálos féltékenység gyötör, a végén alapvetően ugyanazokat a módszereket alkalmazza a partnere fölötti uralom megszerzéséhez.

Ez nem jelenti azt, hogy minden családon belüli bántalmazás ugyanolyan. Erre a harmadik fejezetben részletesen is kitérünk, most legyen elég annyi, hogy a családon belüli erőszak a hatalom és a kontroll spektrumán helyezkedik el. Az egyik végén vannak azok az elkövetők, akik áldozatuk életét a legapróbb részletekig uralják, tiltják a rokonoktól és a barátoktól, nyomon követik a mozgását, és arra kényszerítik, hogy mindenféle különleges szabályoknak engedelmeskedjen. A bántalmazásnak ezt a formáját kényszerítő kontrollnak (vagy „párkapcsolati terrorizmusnak”) nevezzük. Ezt azonosította Biderman legelőször. Itt a párkapcsolati bántalmazónak általában két típusát szokás megkülönböztetni: egyik a számító bántalmazó, aki tudatosan manipulálja és becsmérli partnerét, hogy uralkodhasson fölötte, a másik pedig a paranoid, érzelmileg függő bántalmazó, aki idővel egyre nagyobb kontrollt alkalmaz, mert fél, hogy a partnere elhagyja. Mindkettőt azonban erőszakos, uralkodni vágyónak nevezzük. A hatalomkontroll-spektrum másik végén helyezkednek el azok a bántalmazók, akik nem ragaszkodnak annyira a partnerük fölötti uralomhoz, rájuk inkább illik a „bizonytalan reagáló” meghatározás. Először azonban lássuk a kényszerítő bántalmazókat.

A KÉNYSZERÍTŐ BÁNTALMAZÓ

A kifejezés elterjesztője, Evan Stark amerikai szociológus szerint a kényszerítő bántalmazók minden családban afféle „minipatriarchátust vezetnek be, amelynek megvannak a maga szabálya és törvényei, a tiszteletadás rítusai, a végrehajtás módozatai, a szankciók, valamint a tiltott helyek is”. Az áldozatokat az elkövető általában elszigeteli a barátoktól, rokonoktól és más tehetséges támogatóktól, „gyakran megfosztják őket a pénztől, az ételtől, a közeledési lehetőségektől és a túléléshez szükséges egyéb forrásoktól”. Ez az uralkodni vágyó erőszak mélyen gyökerezik a hatalmi egyensúly történelmi hiányában, így aztán heteroszexuális kapcsolatokban szinte kizárólag a férfiak alkalmazzák. „Ahhoz, hogy a mai nőket a tulajdonukká tegyék, a mai férfinak hatékonyan ellen kell állnia a történelem folyásának – írja Stark –; olyan alárendeltségi pozícióba kell hoznia a nőt, amit a civilizáció fejlődése már túlhaladott…Mint ahogy az elkövetők az évek során elmondták nekem, nem lenne szükség arra, hogy a férfiak kifinomult módszerekkel kontrollálják női partnerüket, ha a nők még mindig elfogadnák az alárendeltségüket mint természet adta sorsukat.”8 A hozzáférhető adatok alapján Stark úgy becsüli, hogy a segítséget kérő nők 60-80 százaléka az erőszakos uralom valamelyik formájától szenved.9

A kényszerítő kontroll az erőszak egy igen különös formája. Az ezt alkalmazók nem egyszerűen azért bántalmazzák partnerüket, hogy megbántsák, megalázzák vagy büntessék. Nem csak azért alkalmaznak erőszakot, hogy hatalomhoz jussanak vagy előnyre tegyenek szert egy veszekedésnél. Ehelyett bizonyos technikák segítségével – elszigetelés, lelki bántalmazás és manipuláció (gaslighting) és szoros felügyelet – megfosztják az áldozatot szabadságától, és elveszik az én-tudatát. Mint ahogy Stark mondja, a kényszerítő kontrollra való törekvés célja „a totális leigázás, nem egyszerűen csak az engedelmesség kikényszerítése egy bizonyos ügyben”.10 A családon belüli erőszak más példáinál az áldozat lehet, hogy úgy érzi, becsmérli a partnere, ő pedig dühös és kétségbeesett, de valójában nem fél bántalmazójától. A kényszerítő kontrollra való törekvés azonban más. Olyan stratégiai bántalmazás-hadjárat, amelyet a félelem tart össze.

„Tom” tipikus erőszakos, uralkodni vágyó. „Melissa” tizenhét éves volt, amikor megismerkedtek, és fél év sem telt el, Tom ragaszkodott hozzá, hogy házasodjanak össze, és költözzenek el a farmjára, távol Melissa családjától. Az ígéretes vidéki idill után Tom egyre kontrollálóbb, féltékenyebb és erőszakosabb lett. Amikor meg akarta büntetni Melissát – engedetlenségért, vagy bármiért, amit csak kitalált –, a hajánál fogva húzta végig a házon. Provokációnak számított, ha Melissa el akart menni valahova. „Be voltam zárva – mesélte a nő. – Nem voltak sem barátaim, sem rokonaim. Valójában, mintha börtönben lettem volna.” Tom annyira súlyosan aláásta Melissa önbecsülését, hogy úgy érezte, ezen a kapcsolaton kívül nincs más lehetősége, de rettegett is, mit tenne Tom, ha egyszer megpróbálna elmenni. Aztán Tom mindig bocsánatot kért, bizonygatta, hogy igazán szereti, és szüksége van rá, hogy általa jobb ember legyen, olyan, aki csak akkor üti meg, ha Melissa „provokálja”.

Tizenhárom év alatt két gyerekük született. Amikor Melissa teherbe esett, Tom nem alkalmazott fizikai erőszakot, hanem „az oltalmazó” szerepét vette föl. „Ha nem ettem eleget, erőltette – mondja a nő. – Már majdnem hánytam, de ő csak erősködött, hogy egyek, azt mondta, nem akarja, hogy a gyerekének bármi baja essék.”

Egyik nap Melissa azt mondta Tomnak, hogy szeretne elmenni a moziba egy nővel, akivel az egyik, a városban tett igen ritka látogatásainak alkalmával ismerkedett meg. Melissa elmondta, hogy tizenhárom év alatt egyetlenegyszer sem volt lányos buliban. Tom ekkor a fogát csikorgatva nekirontott: „Nem mész te a rohadt életbe sehova!” – Melissa, életében először ellentmondott. „Azt mondtam neki, hogy jó, akkor közlöm veled, hogy pénteken elmegyek, akár csikorgatod a fogad, akár nem. Nem a lányod vagyok, hanem a feleséged!” Mire aznap este Melissa hazament, Tom kizárta a házból.

Amikor Melissa legközelebb el akart menni otthonról, Tom még vadabbul esett neki. Azzal vádolta, hogy viszonya van, és olyan erősen megütötte, hogy a nő átrepült a szobán. Ám ezúttal Melissa visszaütött. „Egyszer csak erősnek éreztem magam – mondja halvány mosollyal. – Fölugrottam, és úgy megütöttem, hogy átesett azon a rohadt számítógépasztalon. Teljesen ledöbbent, hogy meg mertem csinálni. Azt mondtam neki: Nehogy még egyszer kezet emelj rám! Ha hozzám érsz, ha csak meg is löksz, elválok, és itt hagylak!”

Tom ezután három évig nem ütötte meg Melissát. Amikor mégis, a nő elhagyta.

A bizonytalanok

Így vagy úgy, minden családon belüli bántalmazás a hatalomról, a dominanciáról szól, ám nem minden elkövető fogja szorosan a gyeplőt. A hatalom- és kontrollspektrum egyik végén vannak az olyan férfiak, akik nem igázzák le teljesen a partnerüket, hanem érzelmi vagy pszichés erőszakot alkalmaznak vele szemben. Ezt vagy azért teszik, hogy valami vitában felülkerekedjenek, hogy a másik úgy bánjon velük, ahogy szerintük jogosan megérdemlik, vagy, hogy kiűzzék magukból a szégyenérzetüket és frusztrációjukat. (A családon belüli erőszaknak ezt a fajtáját a nők is alkalmazzák, mint ahogy erről a hetedik fejezetben szó lesz.) Evan Stark ezt „egyszerű családon belüli erőszaknak” nevezi. Ez nem jelenti azt, hogy ez ne lenne veszélyes, a bizonytalan férfiak is gyilkolhatnak. Susan Geraghty, aki az 1980-as évek óta vezet programokat a férfiak viselkedésének megváltoztatására, azt mondja, mindegy, milyen kultúrában nőttek fel, ezeknek a férfiaknak ugyanaz az attitűdjük. „Itt az önelégültségről, a fölényességről van szó, ha nem úgy teszel, ahogy én mondom, vagy ha nem értesz egyet velem, vagy nem úgy lesz valami, ahogy én akarom, akkor minden jogom megvan arra, hogy hangot adjak nemtetszésemnek, és megbüntesselek.” Ugyanakkor azonban ezek a férfiak hajlandók a legnagyobb valószínűséggel szembenézni viselkedésükkel. Geraghty ügyfelei a saját akaratukból vannak ott, nem a bíróság ítélete alapján, és általában nem kényszerítő bántalmazók. „Ezek a férfiak jórészt erőszakos környezetben nőttek fel, hihetetlen problémáik vannak az intimitással, és sosem tanultak meg kommunikálni. Igen erősen frusztráltak.”

„Nick”, a harmincas évei közepén járó tagbaszakadt férfi a bizonytalan reagálók tipikus példája. Amikor találkoztunk a lakásán, ahol feleségével, „Anival” és két fiukkal laknak, még mindig a családon belüli erőszak miatti büntetésének utolsó heteit töltötte. Egy évvel korábban, egy éjszakai veszekedés során egyszerűen fogta, és kidobta Anit az ágyból. A nő sikoltozására fölébredt az idősebb fiú, és amikor berohant a szobába, azt látta, hogy az anyja a földön fekszik és zokog.

Ani akkor éjjel kihívta a rendőrséget. Amikor Nicket berakták a rendőrautóba, odafordult az egyik rendőrhöz, és azt mondta: „Én nem vagyok bűnöző.” Az volt az első alkalom, hogy Nick fizikai erőszakot alkalmazott Anival szemben, és nyilván nem tartotta magát bántalmazó férjnek. De lassan kezdett rájönni, hogy akkor éjjel nemcsak hogy bűncselekményt követett el, hanem már évek óta családon belüli bántalmazással élt.

A helyi férfiak viselkedésterápiás programjában Nick és a csoporttársai megdöbbentek, amikor megtudták, hogy a szóbeli, érzelmi, lelki, sőt a gazdasági-pénzügyi bántalmazás is családon belüli bántalmazásnak számít. „Valójában nem tudtam, mi az a családon belüli erőszak, egy csomó ember nem tudja. Talán amikor hallottunk a lenéző, elmarasztaló beszédstílusról, az volt, ami valójában fölrázta a program többi résztvevőjét – mondja Nick. – Biztos vagyok benne, hogy a férfiak 95 százaléka félreérti a családon belüli erőszak valódi jelentését.”

Lehet, hogy Nick beleillik a bizonytalanok kategóriájába, de nem tipikus: ő azon ritka férfiak egyike, aki legalább megpróbált megváltozni. Amikor találkoztunk, épp békülőben volt Anivel, aki azt mondta, hajlandó neki még egy esélyt adni. De nehezebb volt visszanyerni a nő bizalmát, mint gondolta. „Még nemrégiben is azt mondta, hogy fél tőlem. Teljesen letaglózott. Kiborultam. Azt hiszem, az jutott eszembe, hogy megálljunk csak, ez akár tíz évig is eltarthat (…) vagy akár örökké (…) Lehet, hogy mindig félni fog tőlem. Ez teljesen felőröl.”

Sokkal könnyebb lenne kezelni a családon belüli erőszakot, ha az elkövetők szépen beleillenének valamelyik kategóriába. Ez azonban, sajnos, nem így működik: a két csoport közötti határvonal meglehetősen homályos, könnyen át lehet lépni. A bizonytalanokból például válhatnak kényszerítő bántalmazók, akik eljátszhatják – különösen a bíróság előtt –, hogy csupán túlreagálták a dolgot úgy, mint a bizonytalanok. Vannak elkövetők, akik nem illenek be egyik kategóriába sem, különösen azok, akiknek az erőszakosságát pszichózis okozza. A fentiek ellenére fontos tudni, hogy nem minden családon belüli erőszak ugyanolyan.

SOKAT VESZEKSZÜNK:
AZ IS BÁNTALMAZÁS?

Nehéz kimutatni, hol végződik az egyszerű kis veszekedés, és hol kezdődik a családon belüli bántalmazás. A legtöbben vitatkoznak azzal, akit szeretnek. Normális dolog féltékenynek lenni, olyasmit mondani, amit később megbán az ember, még üvöltözni is lehet. Egy egészséges kapcsolatban mindkét fél törekedhet a dominanciára, a pénz, a házimunka, a társasági programok, a gyereknevelés és hasonlók miatt. Bár az egyik fél lehet erősebb egy bizonyos területen, a hatalom általában észszerűen megoszlik a partnerek között. Az olyan kapcsolatokban, ahol az egyik fél bántalmazó, ugyanezek a hatalmi harcok folynak, ám ha animációt készítenénk ezekről a párokról, a bántalmazó kétszer akkora lenne, mint a partnere. Külső szemlélők, például a rendőrök, esetleg kölcsönösnek láthatják a veszekedő pár erőszakosságát. Ez azonban veszélyes hiba. Ahol súlyosan felborult a hatalmi egyensúly, a „kisebbik” fél – az áldozat – mindig nagy hátrányban van, függetlenül attól, milyen hevesen veszekszenek. Az elkövető gyakran tesz róla, hogy úgy tűnjön, épp ő az, akit bántalmaznak.

Honnan tudhatjuk akkor, mi a helyzet? Van egy egyszerű teszt: a kapcsolati konfliktusból akkor lesz családon belüli bántalmazás, ha az egyik fél erőszakos, fenyegető vagy elnyomó viselkedést tanúsít a másikkal szemben. Egy másik módszer: az áldozat általában fél a partnerétől. Ez a félelem azonban nem azonnal mutatkozik meg. Egyes áldozatok eleinte zavartak, sőt, akár dühösek is lehetnek. A félelem légköre idővel alakul ki, akár észrevétlenül is, épp úgy, mint amikor a közmondásos fazékban lassan melegszik a víz a béka alatt.

A hatalom megszerzésének modellje

Biderman táblázatának segítségével bemutatom azokat az alapvető technikákat, amelyeket, eltérő mértékben, de valamennyi bántalmazó alkalmaz, függetlenül a kulturális vagy vallási hátterétől.{VIII}

Valamennyi technikánál felsorolok néhány közös taktikát és viselkedésformát, ám ez semmiképpen sem teljes lista. Minden egyes új technika alkalmazásával szorosabbá válik az erőszakos hatalom köteléke. Az áldozatokat ezeknek a technikáknak az összeadódása teszi tönkre, nem csupán az egyes elszigetelt incidensek. Minél tovább marad a nő a kapcsolatban, annál nehezebb – és veszélyesebb – kilépnie belőle.

A szeretet és a bizalom légkörének megteremtése

A családon belüli erőszak első fázisa a szeretet, bizalom és intimitás kialakulása. Eleinte a szeretet köti az áldozatot a bántalmazójához, az a szeretet, ami miatt megbocsát neki, és mentegeti.

A bizalom kialakítása a kényszerítő kontroll lényeges eleme. Az észak-koreai táborokban a „legalattomosabb” és egyben a leghatásosabb technika a hamis barátság volt. „Ha egy amerikai katonát fogságba ejtettek a kínaiak, jól megszorították a kezét, és hátba veregették.” Az ellenség „úgy mutatkozott be, mint az amerikai »munkások« barátja (…) és a barátság jelei a legtöbb amerikait készületlenül érték.” A rabtartók Észak-Koreában csak színleg voltak barátok, kiválóan tisztában voltak azzal, milyen pszichés terror vár a katonákra a tábori börtönökben. A családon belüli elkövetők – eltekintve azoktól, akiknek a szándéka eleve a bántalmazás vagy a kizsákmányolás volt – általában nem azért csábítanak el egy nőt, hogy majd uralkodjanak fölötte. Ha egy bántalmazó férfi azt mondja, hogy szereti az új partnerét, akkor valószínűleg komolyan is gondolja. Ám ez nem az a fajta szerelem, amit a nem-bántalmazó emberek éreznek, hanem a bántalmazónak az a mélyen gyökerező érzése, hogy neki ez jár. Lundy Bancroft, aki régóta foglalkozik férfitanácsadással, írja: „Legtöbb ügyfelemnek valóban erős érzelmeik vannak, amit ők szerelemnek neveznek (…) [a bántalmazó férfi] valószínűleg arra vágyik, hogy [a partnere] az ő boldoggá tételének szentelje az életét, és ebbe senki ne szóljon bele, továbbá, hogy felvághasson vele mások előtt.” A szerelem és a bántalmazás összefonódása miatt állíthatják a partnerüket meggyilkoló bántalmazók azt az abszurditást, hogy a mélységes mély szerelem volt az indítékuk.11

Akár valódi, akár megjátszott a szerelem, az áldozatot biztonságérzetbe ringatja. Mihelyt nem vigyáz, és kialakul a bizalom, elkezdődhet a bántalmazó folyamat.

Elszigetelés – szociális izoláció

Biderman táblázatában az első technika az elszigetelés. Amíg az áldozatnak jelentős társadalmi és érzelmi kapcsolatai vannak, a bántalmazó befolyása nem teljes. Ahhoz, hogy a nő életében a legnagyobb hatalommal bíró személy legyen, ki kell iktatnia mindenkit, aki áldozatát támogatná, és el kell hallgattatnia azokat a hangokat, amelyek kérdőre vonnák a viselkedéséért.

Itt van például „Jasmine” és „Nelson” története. Jasmine épp elvégezte az iskolát, amikor megismerte Nelsont, az első fiút az életében. Jasmine katolikus szellemben nevelkedett, kamaszéveiben az anyja és a nővére volt minden társasága. Saját bevallása szerint hihetetlen naiv volt, azt hitte, csak az idegen férfiakkal kell vigyáznia. Kapcsolatuk kezdetén Nelson azt mondta neki, ne hordjon fehér nadrágot, mert átlátszik a bugyija, és úgy néz ki, mint valami szajha. Amikor Nelson rászólt, hogy ne vegyen föl ruhát, mert könnyű célpontja lesz a rossz embereknek, akik meg akarják fogdosni, a lány azt gondolta, hogy ez azért kicsit túlzás, de belement. Nelson idősebb volt, és járt már külföldön is. Tudja tehát, hogyan is van ez a nagyvilágban.

Néhány hónap alatt Nelson „segítő szándékú” tanácsaiból szigorú szabályok lettek, megszabta, mit tehet Jasmine és kivel találkozhat. A fiú azt mondta neki, hogy ne legyen sokat együtt a nővérével, és baj volt a fiúbarátokkal is, mert Nelson aggódott, nehogy szexeljen velük. Jasmine-nek eleinte mindez hízelgett, azt gondolta, azt akarja, hogy csak az övé legyek. És igaza volt. Nelson kis idő múlva már azzal fenyegetőzött, hogy kárt tesz Jasmine férfiismerőseiben, majd arra kényszerítette, hogy hívja föl a férfikollégáit, és mondja nekik azt, hogy gyűlöli őket. És ez csak a kezdet volt. Jasmine észre sem vette, hogy Nelson szisztematikusan elszigeteli mindenkitől.

A hadifoglyoktól eltérően, a családi bántalmazás áldozatait fokozatosan szigeteli el a bántalmazójuk, ami eleinte viszonylag ártatlan dolognak tűnhet. Az elkövető elszigetelheti a partnerét földrajzilag, azaz messzire költöznek a rokonoktól, barátoktól, olyan helyre, ahol ellenőrizheti és korlátozhatja a mozgását. Izolálhatja kifinomultabb módszerekkel is, elüldözi a támogató barátokat és rokonokat, megnehezíti a nőnek, hogy találkozzék velük, meggyőzi, hogy ártanak neki, vagy úgy viselkedik a jelenlétükben, hogy egyszerűen nem mennek többet hozzájuk. Elszomorítja őket, hogy a szerintük mérgező kapcsolatból a nő nem akar kilépni, így aztán fokozatosan nem is keresik a találkozás lehetőségét. Ilyen módon valójában elvégzik az elkövető munkáját helyette.

Másik változat, ha az áldozatnak nem éppen jó a viszonya a szüleivel, akkor az elkövető összejátszhat velük, és így még jobban el tudja szigetelni az áldozatot, hiszen a nő családja a férfi oldalán áll. Az egyik túlélő, Terri így beszélt erről: „Amikor megpróbálta helyreállítani a kapcsolatát a családommal, meggyőztem magam, hogy milyen rendes pasi, csak javítani akar a kapcsolatunkon. Most már tudom, hogy rokonlélekre talált az anyámban, aki lényegében a bűntársa lett.”

Van, hogy az áldozat nem tűnik el a nyilvánosság elől, a kapcsolata tökéletesnek tűnik a világ szemében. Ebben az esetben ő maga szigeteli el saját magát, mert – szégyenérzetből, félelemből vagy a partnere megvédése miatt – nem hajlandó beszélni senkinek a bántalmazásról. A nőnek nem kell teljesen elszigeteltnek lennie, hogy a kényszerítő kontroll működjön. Elég, ha sérül a kapcsolata az őt támogatókkal.

Ha a bántalmazó az áldozatot annak akarata ellenére akarja elszigetelni, akkor egészen szélsőségesen is cselekedhet: eldugja a kocsikulcsot, megszakítja a telefonhívásokat és üzeneteket, fenyegeti vagy megtámadja a rokonokat, barátokat. Birtoklási vágyát a szenvedélyes szerelme megnyilvánulásával magyarázza, vagy a nőt hűtlenséggel vádolja, és azt mondja, csak azzal tudja bizonyítani, hogy őt szereti, ha megszakít minden kapcsolatot másokkal, és így elaltatja az ő féltékenységét.

Te döntsd el, mit érzékelhet

Miután az áldozat el van szigetelve a rokonaitól és a barátaitól, az elkövető már ki tudja sajátítani az érzékelését. Az észak-koreai hadifogolytáborokban ezt fizikai elszigeteléssel és más, érzékelési trükkökkel érték el: teljes sötétségben vagy vakító fényben tartották a foglyokat, vagy korlátozták a mozgásukat. Ennek az volt az értelme, hogy a fogoly a figyelmét a keserves helyzetére összpontosítsa, befelé forduljon, és mondjon le minden olyan cselekvésről, ami nem az engedelmességről szól. A családon belüli elkövetők csak ritkán alkalmaznak ilyen egyértelmű módszereket. Ehelyett, mint valami bűvészmutatványnál, az elkövető a bántalmazásról az áldozat hibáira tereli a figyelmét: ha ő nem lenne annyira ilyen, akkor a bántalmazó sem lenne annyira olyan. Az áldozat érti ezt, hiszen a legtöbb elkövető látszólag szereti a saját barátait és rokonait. És ha ő az egyedüli, akivel rosszul bánik, akkor csakis azért lehet, mert provokálja.

Miközben a nő megpróbálja kitalálni, mit csinál ő rosszul, a férfinak megvan a tökéletes alibije. Egyre több falat emel. Hiszen ő jobban tudja, kivel találkozhat a nő, és hogyan kell viselkednie, végül is csak segít neki legyőzni a hibáit, és jobb embernek lenni.

Ha a nő ellenáll, a bántalmazó változtat a taktikáján. Lehet, hogy rábeszéli, ne találkozzék bizonyos emberekkel, és ne csináljon bizonyos dolgokat, mert neki, a férfinak, szüksége van a teljes figyelmére. Lehet, azért, hogy a nő segítsen neki jobb emberré válnia, mert sérült és elveszett, és a nő az egyetlen, aki segíthet neki, hiszen valójában erős. De ahhoz, hogy neki segíthessen, a saját hibáival is meg kell birkóznia. És ezek a hibák nap mint nap sokasodnak.

A nő bűntudata idővel szégyenérzetté fokozódik. Amikor ez a szégyen állandósul, a nő nemcsak megbán bizonyos dolgokat, amiket tett, hanem azt kezdi érezni, hogy ő a rossz. Ezért aztán nem bízik többé az ösztöneiben, és az elkövető véleménye még fontosabb lesz számára. Ettől fogva a szégyenérzete olyan lesz, akár az örvény, valahányszor az elkövető ráveszi, hogy az ösztönei ellen cselekedjen – például megszakítja a kapcsolatot a szeretteivel –, csak fokozódik a szégyenérzet. Minél jobban szégyelli magát, annál jobban függ a bántalmazójától, és annál kevésbé valószínű, hogy segítséget keres. Hiszen ki akarna segíteni egy olyannak, mint ő?

A bántalmazó fokozatosan távolítja el áldozatát a való világtól az általa létrehozott valóságba. Ahogy a nő egyre jobban elszigetelődik, lassan eltűnik a barátok és rokonok nézőpontja és véleménye, ami pedig felhívhatná a figyelmét a veszélyre. Sőt, a nő maga üldöz el mindenkit, aki meg akarná kérdőjelezni a kapcsolatát.

Ahogy a bántalmazás fokozódik, a nő elkezd magyarázatot keresni a férfi viselkedésére. Hiszen nem lehet mindenért ő a hibás – akkor hát miért ilyen a másik? Ez a gondolatmenet ugyanazoknak a kérdéseknek a feltételéhez vezet, mint amiket mi is felteszünk, amikor megpróbáljuk megérteni, miért bántalmazzák a férfiak a partnerüket: Mentálisan beteg? Iszik? Drogozik? Vagy csak stresszes? Valami magyarázatnak csak kell lennie.

A válaszokból könnyen kifogások lesznek. Azért féltékeny, mert a volt barátnője, az a ribanc, megcsalta. Azért nem szereti, ha ő elmegy valahová, mert nagyon félti. Néha dühbe gurul, de mindenkinek megvannak a maga démonai, neki csak egy jó asszonyra van szüksége, aki segít legyőzni őket. A nő azért találja ezeket a kifogásokat, mert szinte felfoghatatlan számára az a gondolat, hogy a férfi, akit szeret, szándékosan ilyen kegyetlen vele. Mint ahogy mi sem értjük. A nő így aztán mindenféle módokat keres, hogy „megjavítsa” a férfit, hiszen egy nőnek az a dolga. Hogy gondoskodjon a férfiról, hogy megmutassa, hogyan kell gyengédnek lenni és szeretni. Minél hosszabb ideig érzi magát felelősnek a nő a férfi bántalmazásáért, minél tovább próbálja ebből kigyógyítani, annál inkább csapdába esik.

„Már az első pillanattól fogva nem annak veszed, ami – mondja Frances, aki sikeres előadó volt Melbourne-ben, a bántalmazó partnerével töltött tizenhét éves kapcsolata előtt. – Aberrált viselkedésnek tűnik, aztán ez fokozódik, de egészen sokáig nem áll össze belőle az egész (…) az ember azt hiszi, megbolondult (…) Mint Alice Csodaországban, már nem tudja, mi a valóság.”12

A bántalmazó egyik legügyesebb trükkje, hogy láthatatlanná teszi a bántalmazást.

Érd el, hogy tehetetlen és kimerült legyen

Az észak-koreai fogolytáborok őreinek specialitása volt a tehetetlenség és kimerültség előidézése. „A kommunisták egyik fő fegyvere, hogy az áldozat ne értse pontosan, mi történik vele – írja Biderman. – Nagyon fontosnak tartják, hogy becsapják, átejtsék és összezavarják az áldozatot.”13 A zavarodott fogolynak óriási mentális energiákat kellett bevetnie ahhoz, hogy meg tudja különböztetni a tényeket a fikciótól. Minél jobban lehúzta az örvény, annál jobban kimerült, míg végül hagyta, hogy fogvatartója határozza meg számára, mi a valóság.

Ezt a folyamatot másolják a családi erőszak elkövetői is, csak itt másképp nevezzük: lelki bántalmazás és manipuláció (gaslighting). Ilyenkor a bántalmazó tudatosan tagad, kitalál vagy manipulál szituációkat, hogy partnere kételkedjen a saját emlékezetében és érzékelésében. Ahogy egyre zavartabb és szorongóbb lesz, kezdi azt hinni, hogy a férfi értelmezése az eseményekről megbízhatóbb, mint a sajátja. A gaslighting kifejezés az 1944-es Gázláng című filmből ered, Ingrid Bergmant, a női főszereplőt bántalmazó partnere oda juttatja, hogy elhiggye, nem normális. A férfi ezt úgy éri el, hogy a környezetükben pár kis részletet megváltoztat, például lecsavarja a gázlámpát, és amikor a nő ezt észreveszi, a férfi letagadja. Makacsul hajtogatja, hogy a nő téved, de lehet, hogy megőrült. Mivel épelméjűsége kétséges, a férfi meggyőzi áldozatát, hogy nem biztonságos elmennie bárhová is vagy vendégeket fogadnia, mert olyan dolgokat képzel, amik nem valóságosak.

Terri, az egyik túlélő az érzelmi manipuláció egyik esetét beszéli el azokból az időkből, amikor elkezdtek randevúzni a bántalmazójával.

Sétáltunk. Átfogta a derekamat, és akkor valahogy a földre kerültem. Biztos voltam benne, hogy fellökött, és ezt meg is mondtam neki, de tagadta, és nagyon kedvesen viselkedett. És bár teljesen biztos voltam benne, hogy ő lökött el, nem tudtam összeegyeztetni az elragadó és kedves viselkedésével. Ugyan össze voltam zavarva, de úgy döntöttem, hiszek neki. Emlékszem, megkérdeztem magamtól, hát miért is lökött volna fel? Miért csinálna ilyet egyáltalán valaki? És mivel erre nem tudtam válaszolni, meggyőztem magamat, hogy amit igaznak gondoltam, tévedés volt. Nagyon korán megkezdődött a kiképzésem.

Az érzelmi manipuláció igen gyakori a családon belüli bántalmazásnál. Kay Schubach, aki műkereskedő Sydney egyik tehetős keleti negyedében, két hónapig volt együtt egy rendkívül veszélyes – és elbűvölő – sorozatbántalmazóval, aki könyörtelenül manipulálta. „Az egyik pillanatban még ott voltak a kulcsaim, a másikban már nem. Ötven dollár ott volt a tárcámban, aztán eltűnt. »Biztos elveszítetted«, »Megbolondultál? Képtelen vagy normálisan gondolkodni. Mi van veled?« Állandóan védekezni kényszerültem, a végén már azt hittem, megőrülök.” Bántalmazója, Simon Lowe (akit 2009-ben 12 év fegyházra ítéltek egy másik nő ellen elkövetett testi sértésért és nemi erőszakért), azt mondta Kay-nek, hogy amilyen szorongós és zavarodott, el kéne mennie az ő orvosához, hogy fölírjon neki valamit. Később, amikor világossá vált, hogy a nő el akarja hagyni, Simon azt mondta, hogy eltette az antidepresszáns receptjeit, és amennyiben Kay bíróságra akarná vinni az ügyet, felhasználta volna, hogy aláássa a nő szavahihetőségét.

További technikák még a hosszas faggatózások, amikor a férfi hűtlenséggel gyanúsítja a nőt, vagy az alvásmegvonás, de lehetnek ezeknél kifinomultabb eszközök is. „Mindent azért csinált, hogy megnehezítse a dolgomat – mondja Terri. – A lányaim aspergeresek, és amikor a második kicsi volt, nagyon ragaszkodott a rutinhoz, nála a vacsora, fürdés, lefekvés csak ebben a sorrendben lehetett. Így aztán a férjem rögtön vacsora után elment zuhanyozni, és egészen addig fürdött, míg ki nem ürült a bojlerből a meleg víz. Megkértem, nem várna-e addig, amíg meleg vizet engedek a kádba, de ezzel elrontottam volna a játékát. Túlságosan kimerült voltam ahhoz, hogy annak lássam ezt, ami.” A „fejtörő” játékok meglehetősen gyakoriak: a bántalmazó például küldhet a partnerének egy kedves üzenetet, aztán meg leszidhatja azért, mert ugyanabban a szellemben válaszol. Az is előfordul, hogy napokig (sőt hónapokig vagy évekig) nem szól semmit, hogy megfélemlítse partnerét, aki azon töpreng, mi a fenét tehetett, amivel kiérdemelte ezt a bánásmódot. A férfi kiszámíthatatlan reakciói miatt a nőnek „tojáshéjon kell járnia”, állandóan ébernek kell lennie, és úgy viselkednie, hogy megelőzze a további bántalmazást. Mondani sem kell, az áldozat kimerül abban, hogy folyamatosan figyelnie kell partnere érzelmi állapotára.

A bántalmazásnak minden egyes szála észrevétlenül olyan szorosra van fonva, hogy a kívülállók – akár a barátok, akár a rendőrség – számára lehetetlenség megmagyarázni, mi is történik pontosan. Hacsak a bántalmazó nem annyira durva vagy ügyetlen, hogy külsérelmi nyomokat hagyjon áldozatán, a nő semmi módon sem tudja bebizonyítani az erőszakot. Anélkül pedig két állítás áll egymással szemben, és a nő története annyira eszement, hogy nem tűnik valószínűnek.

Lényegtelen dolgok megkövetelése

Azért, hogy az áldozat megadóan együttműködjön, a bántalmazó lényegtelen apróságokat követel meg tőle. Ezek lehetnek egy bizonyos témában – például megtiltja, hogy a nő szexisen öltözzék vagy szóba álljon más férfiakkal –, de a szabályrendszert fölállíthatja spontán vagy önkényesen is, és minden előzetes figyelmeztetés nélkül alkalmazhatja. Az áldozat tetteit és viselkedését ezeknek a szabályoknak a betartása szerint ítéli meg, ám a szabályok állandóan változnak, és gyakran ellentmondanak egymásnak, így ahhoz, hogy elkerülje a büntetést, az áldozatnak mindezeket kívülről kell tudnia. Emiatt aztán állandó készültségben él, minden figyelmét arra összpontosítja, hogyan lássa előre a szabályokat, és hogyan feleljen meg nekik. A nő így kénytelen a férfi szemével látni a világot, és már azelőtt lehet tudni a következő elvárást, mielőtt elhangzana. A nő csak akkor kerülheti el, hogy a férfi bántsa őt, a barátait, a rokonait vagy a házi kedvenceit, ha engedelmesen együttműködik. Ez a hihetetlen mentális erőfeszítés elvonja a figyelmét a saját szükségleteitől és igényeitől, és egyre jobban belegabalyodik a bántalmazó férfi hálójába.

Nelson annyira uralta Jasmine életét, hogy a nőnek pár perc után már jelentenie kellett, hol van. Még otthon is fotókat kellett készítenie, hogy bizonyítsa Nelsonnak, melyik szobában van épp. Ha nem a megfelelő sampont vette, csúnyán nézett rá, vagy a hangnemével volt baj, a férfi kritizálta és lehordta mindennek. Ilyeneket mondott neki: „Szajha vagy, és annak megfelelően kell veled bánni.”

Evan Stark, a szociológus leírja, hogyan válhat a követelmények felállításából fétis. „Mondtak már nőknek olyan szabályokat is, hogy hogyan kell porszívóznia a szőnyeget (amíg a csíkokat nem látod), hány centire lóghat le az ágytakaró, és pontosan hány fokos lehet a férfi számára előkészített fürdővíz. Mivel ezeknek a szabályoknak egyetlen célja az engedelmesség kikövetelése, állandóan változnak.”14

Az olyan környezetben, ahol a szabályok állandóan változnak, az áldozat lassan úgy érzi, mintha valami párhuzamos univerzumban élne. Minden energiáját arra fordítja, hogy elkerülje a büntetést, és viselkedését az elvárásoknak megfelelően igazítja. Annyira kimerül a megfelelni akarásban, hogy eszébe sem jut, hogy bántalmazás áldozata. Mint ahogy Terri mondja: „Miközben a lányaim dolgait intéztem, és megpróbáltam elkerülni a vélt vagy valós dolgok miatti büntetést, annyira kimerültem, hogy észre sem vettem, hogy vékony jégen járok. Minden pillanatban csak túlélni akartam.”

Mindenhatóság mutatása

Az észak-koreai táborokban a fogvatartók úgy demonstrálták teljhatalmukat, hogy teljes mértékig meghatározták a foglyok sorsát. A családon belüli bántalmazásnál a mindenhatóság többféle módon megnyilvánul, az áldozat úgy érzi, mindegy, mit csinál, nem tud menekülni.

Számos kontrolláló kapcsolatban az áldozat könyörtelen megfigyelésnek van alávetve. Ahogy szűkül az én-tudata, bántalmazója egyre többet foglal el az áldozat valóságából. Ha a nőnek vannak olyan helyei, ahol biztonságban érzi magát – munkahely, templom, sőt akár a bevásárlóközpont is –, a férfi mintegy gyarmatosítja ezeket, folyamatosan hívogatja vagy üzenetet küld neki, és megbünteti, ha nem válaszol. „Ha lassított felvételen látnánk a bántalmazó kapcsolatokat – írja Stark –, afféle groteszk táncra hasonlítanának, amelynek során az áldozatok néhány pillanatra autonómiát teremtenek maguknak, az elkövetők pedig, amint megtalálják, lerombolják és tönkreteszik.” Az áldozat idővel már el is hiszi, hogy partnere valahogy mindenható, és nincs az a külső hatóság – sem a rendőrség, sem a bíróság –, ami biztonságot tudna neki nyújtani. Ugyanúgy, mint az észak-koreai hadifogoly-táborokban, a bántalmazó egy távolabbi cél érdekében teremti meg ezt a hatást: nevezetesen, hogy meggyőzze áldozatát, hiábavaló minden ellenállás.

Egyes bántalmazók nagyon ügyesen teremtik meg annak látszatát, hogy mindent tudnak. Tudják, melyik honlapokat látogatja a nő, kinek telefonál, pontosan melyik útvonalon megy munkába. Manapság könnyű a földöntúli hatalom érzetét megteremteni: online beszerezhető. Az egyik népszerű telefonos applikáció ára nem egészen 300 dollár évente, és a felhasználó nem látja, hogy telepítve van. Ennek az egyetlen applikációnak a segítségével a bántalmazó távolról is hozzáférhet az illető telefon szöveges üzeneteihez, híváslistájához, fényképeihez, e-mailjeihez, kapcsolataihoz és a keresési előzményeihez. Még blokkolhatják is a kimenő vagy bejövő hívások számait, valamint törölhetnek is bármit a telefonon. A beépített GPS-nek köszönhetően az áldozat telefonja nyomkövetőként működik, a zaklató otthon, a számítógépe mellől követheti a térképen az áldozat mozgását.

A fizikai felügyelet és követés mellett a bántalmazó úgy is kimutathatja mindenhatóságát, hogy elhiteti áldozatával, élet-halál ura. Erre a totális uralomra a legfényesebb bizonyíték a fojtogatás. Attól a pillanattól fogva, hogy a kezét rátette áldozata nyakára, teljes mértékig uralja. Az áldozat sem beszélni, sem sikítani nem tud. Az elkövető elnyújthatja a tettlegességet úgy, hogy lazít a fogáson, így az áldozat levegőhöz jut, mielőtt az elkövető újra szorít a nyakán, vagy addig fojtogathatja, míg elveszti az eszméletét. Így aztán ostorozhatja valami vélt hibáért vagy helytelen cselekedetért, vagy egyszerűen arra jó az egész, hogy bemutassa, milyen könnyű lenne elvenni az életét. A fojtogatás az erőszaknak olyan extrém formája, amelynek ritkán van látható nyoma. Nincs kék karika a szem alatt, sem vérző orr. Mire a rendőrség kiérkezik, inkább az a látszat, hogy a bántalmazót támadták meg, mert az áldozatok általában harapnak és karmolnak, ahogy levegőért küzdenek.

Kutatásokból tudjuk, hogy a családon belüli bántalmazás áldozatainak több mint 65 százaléka átélte már a fojtogatás halálközeli élményét.15 Az egyik queenslandi túlélő így idézi ezt fel:

Meglepett, amikor először erőszakoskodott velem. Rémisztő élmény volt. Már azóta el is felejtettem, miért jött dühbe, csak arra emlékszem, hogy az ujjai rázáródnak a nyakamra. Emlékszem, hogy levegő után kapkodtam, emlékszem a rettegésre, meg arra, ahogy a szememet nézte, miközben kezdtem elveszíteni az eszméletemet. Amikor már majdnem belemerültem a sötétségbe, lazított a szorításon. Épp csak annyi oxigént engedett nekem, hogy újra kezdhesse az egészet. Nem tudom, mennyi ideig tartott ez a macska-egér játék, mindig annyi életet hagyott bennem, hogy tovább játszhasson. Nem tudom, mi történt utána, csak arra emlékszem, hogy mintha kővé váltam volna, és úgy éreztem, csapdába estem. Akkor azt mondtam neki, menjen el. Nem volt hajlandó. Hát mit tehettem volna?16

A fojtogatás korábban könnyű testi sértésnek minősült,{IX} de sokkal kegyetlenebb – és veszélyesebb –, mint egy ütés vagy rúgás: a pennsylvaniai egyetem kutatói a vizes kínzáshoz hasonlították, amikor az áldozat fejét szinte a fulladásig vízbe nyomják. Nagyon komoly fizikai sérülést okozhat, sőt, az áldozat akár napokkal vagy hetekkel később is belehalhat belső sérüléseibe. A fojtogatást az emberölésre figyelmeztető jelként kell értelmezni: a fojtogatóknál közel nyolcszor akkora a gyilkosság valószínűsége.17

Büntetés és jutalmazás felváltva

A kényszerítő kontrollra való törekvés kulcsa a büntetés és jutalmazás váltogatása. Az észak-koreai táborokban a fogvatartók nagymesterei voltak ennek. „A fogvatartó bizonyos időkben és helyeken úgy törekszik célja elérésére, hogy kedves, gondoskodó, mosolygós embernek adja ki magát, máskor a maga pőre valóságában nyilvánítja ki brutalitását (…) Sokakat lenyűgözött már átöltözőművészhez hasonlatos képességeivel.”18 Biderman egészen biztosan nem a családon belüli erőszakra gondolt, amikor a fentieket írta, de nagyon találó a családon belüli erőszak elkövetőjének gyorsan változó hangulatára is. Azoktól az extrém helyzetektől eltekintve, amikor könyörtelen az abúzus, az elkövető időnként szerelmet vall, ajándékokat ad, kedves és lelkifurdalást emleget. Ezt a szakirodalom a „bántalmazás ciklusának” nevezi, az erőszakkitörést lelkifurdalás és ígérgetések („mézeshetek”) követik, aztán jön a feszültség felgyülemlése, majd kis szünet után egy újabb erőszakos roham. A bántalmazó őszintének gondolja a mézeshetek-fázis alatt mutatott kedvességét, de – csakúgy, mint a ciklus többi fázisa – a kontroll fenntartásáról szól.

A kedvesség periódusai, legyenek azok bármilyen rövidek is, erősítik a kötődést a bántalmazó és áldozata között. A nőnek eszébe jut, milyen is volt az a férfi, akibe beleszeretett, és botor módon felhagy az óvatossággal, így aztán megoszt olyan dolgokat – titkokat, vágyakat, talán erotikus fotókat is –, amelyeket a bántalmazó később felhasználhat ellene. Az elkövető azt mondja az áldozatnak, hogy ha változtat a viselkedésén, és megteremti a számára tökéletes környezetet, akkor felhagy a bántalmazással. Ilyenkor aztán a nő újra elkezd azon gondolkodni, mitől is jön ki a sodrából a másik, megkettőzött energiával próbál a kedvében járni és a követeléseihez alkalmazkodni, csak hogy meghosszabbítsa a kegyelmi periódust, és elnyerje bírálója elismerését.

Az erőszakkitörés után bármilyen kis kegyet gyakorol is az elkövető, mélységes hálaérzetet válthat ki az áldozatból. Kay Schubachnak különösen rémes élményekben volt része: a bántalmazója vadul száguldott kocsijával az országúton, miközben őt kétszer fejbeverte. Amikor a nő könyörgött, hogy vigye be a kórházba, nagy fékcsikorgással megállt a házuk előtt, és rászólt, hogy fejezze be a jelenetet. Fönt a lakásban tovább szidalmazta, mígnem egyszer csak hirtelen megváltozott. „Egyszerűen megnyugodott – mondja Kay –, és éreztem, hogy megint biztonságban vagyok. Ilyeneket mondott: »Jaj, meg kell nyugodnod, mindjárt csinálok egy kis mentateát, minden rendben van.« Addigra az ember már teljesen kivan idegileg, úgyhogy ilyenkor összeomlik, és elsírja magát, és akkor megvigasztal, ágyba tesz, csinál egy teát, és azt mondja, sajnálja, nem is tudja, mi történt, és témát vált. És ilyenkor az ember hálás, hogy a partnere megint kedves, melegszívű, és majd megvédi a gonosztól.”

Mint ahogy Herman mondja, ezzel a „kedves” viselkedéssel sokkal hatékonyabban meg lehet törni a másik lelki ellenállását, mintha folyamatosan csak rettegésben tartaná az elkövető. „Az elkövető célja nemcsak az, hogy áldozatában halálfélelmet keltsen, hanem az is, hogy az áldozat hálás legyen, amiért életben hagyja (…) A biztosnak tekintett halálból való megmenekülés többszöri ismétlődése után előfordulhat, hogy az áldozat paradox módon megmentőként kezd tekinteni az elkövetőre.”19

A bántalmazó kegyes viselkedése miatt az áldozat a félelem állapota után megkönnyebbül, sőt érzelmei akár rajongásba is átcsaphatnak. „Az áldozat a saját biztonsága, sőt túlélése érdekében teljesen rá van hangolva arra, amit a másik csinál – írja Schubach. – Amikor jó hozzá a bántalmazója, akkor hihetetlenül hálás, és szerelmes belé, amiért kedvesen bánik vele.”

*

Végül is ez az, amit a kontrolláló bántalmazó akar: egy készséges, odaadó alárendeltet, aki még jobban szereti azért, mert világosan felállította a korlátokat, és szinte várja is, hogy büntetést kapjon, ha nem engedelmeskedik. A patriarchális társadalmakban évszázadokon át ez volt a férfiak alapvető elvárása. 1869-ben John Stuart Mill, az angol filozófus és feminista leírta a despota gondolkodásmódját: „A férfiak nem csupán engedelmességet várnak el a nőktől, az érzéseiket is akarják – írja A nő alárendeltsége című munkájában. – Minden férfi, kivéve a legkegyetlenebbeket, a hozzá közel álló nőtől nem azt várja, hogy erővel legyen a rabszolgája, hanem önszántából. Hogy ne csupán rabszolga legyen, de kegyenc. Ezért aztán mindent megtesznek, hogy a lelküket hajtsák rabigába.” Orwell ugyanezt a vágyat fejezi ki, amikor az 1984-ben a Nagy Testvérről ír: „Mi nem elégszünk meg a negatív engedelmességgel, még a legnyomorultabb megalázkodással sem. Ha végül is megadod magad nekünk, annak saját szabad akaratodból kell történnie. Mi nem azért pusztítjuk el az eretneket, mert ellenáll nekünk; amíg ellenáll, soha nem pusztítjuk el. Mi megtérítjük, hatalmunkba kerítjük a lelke legbelsejét, újjáalakítjuk. Kiégetünk belőle minden rosszat és minden képzelődést; a magunk oldalára állítjuk, nem látszatra, hanem őszintén, szívvel-lélekkel.”{X} Az észak-koreai táborokban a kommunista vallatók szintén ezt a teljes alárendelődést akarták elérni. Ahogy a foglyoknak mondták: „Nem megfelelő a hozzáállásod. Én megpróbálok segíteni ebben. Meg kell változtatnod a hozzáállásodat.”20 Mint ahogy Herman írja: „A másik ember feletti totáliskontroll-gyakorlás vágya az önkényuralom különböző fajtáinak közös jellemzője. A totalitárius kormányok áldozataiktól vallomást és politikai megtérést követelnek. A rabszolgatartók rabszolgáiktól halat követelnek (…) A családon belüli erőszak elkövetői azt követelik, hogy az áldozatok minden más kapcsolatuk feláldozásával bizonyítsák teljes engedelmességüket és hűségüket.”