Szerkesztő Till Katalin

Borítóterv Szabó Vince

© Papp Dóra, 2019

© Ciceró Könyvstúdió, 2019

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-432-122-4

Kiadja a Ciceró Könyvstúdió

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Melindának és Csengének,

akiknél lelkesebben senki

nem várta az új fejezeteket

Ha a fénysugár eltérő fénytani sűrűségű

anyagok határán átlép,

iránya megváltozik.

Ezt a jelenséget fénytörésnek nevezzük.

PROLÓGUS

„AND IF I HAVE THE GUTS

TO PUT THIS TO YOUR HEAD…”

My Chemical Romance –

Early Sunsets Over Monroeville

Jéghideg szél üvöltött odakint. Kíméletlenül behatolt az elhagyatott faház repedésein és résein át, port kavart fel. Rég nem lakott senki a kunyhóban, és nem is maradt már benne semmi érték, csupán egy rozoga asztalka a helyiség közepén, amin ujjnyi vastagon állt a por. Valami volt az asztalon – a körvonalait ki lehetett venni a szürke kendő redőin át, ami elfedte.

– Ne feledd, hogy nem kell félned! – A lány elszántan nézett a fiú szemébe.

– Talán eddig kételkedtem. Most, hogy eljött az idő, már nem félek.

A fiú elmerült a szeretett, olívzöld szempárban. Olyan sok mindent adott neki a lány, amit ő egyedül soha nem tudott volna megszerezni, hisz nem tudta, merre keresse, hogyan induljon el. Szabadságot adott neki, végtelen, fényesen szikrázó szabadságot. Minden porcikáját átjárta a forróság, ha erre gondolt. Három hónapja érezte ezt, három hónapja ismerte meg a lányt. Olyan dolgokat mondott neki, amiket más nem tudhat és nem is érthet. Feltárta az igazságot előtte, megmutatta, mire képes a szerelem ebben a sivár világban. Igen, sivár. Méreggel, haraggal és önzéssel teli világ. De most már vége, mert a lány megmutatta neki az utat.

– Örülök, hogy itt vagy velem – duruzsolta ellenállhatatlanul a lány, és a kendőért nyúlt.

Az anyag könnyedén lecsúszott a tárgyról. Tárgyakról. Két revolver hevert az asztalon.

A fiú szeme megrebbent. A lány mereven nézte a hideg fémeket, majd felvette az egyik pisztolyt. Kényelmesen elhelyezte az ujjai között, és a fiúra tekintett. A fiú tudta, hogy szerelme csak rá vár, nem akarta megváratni. Mi értelme egy másodperccel is tovább maradni ezen a helyen? Óvatosan a kezébe vette a másik fegyvert. Lélegzetelállítóan hosszúra nyúlt a pillanat, ami majd mindent megváltoztat. Csak a szél süvítése maradt ugyanolyan. A lány a fiú szabad kezéért nyúlt, ő ránézett, és engedte neki, hogy mutassa az utat. Pár lépéssel elérték a betört üvegű ajtót. A lány lenyomta a kilincset, kivezette a fiút a szabadba.

Odakint szürkület uralkodott, de a hold már fent ragyogott az égen. A hűs szél azonnal belekapott a fiatalok hajába, szabadon játszott a tincseikkel, amíg kéz a kézben sétáltak a tengerparti földnyúlvány vége felé. Mikor a szakadékhoz értek, a fiú lenézett a vadul csapkodó hullámokra, amik köveket zúztak a mélyben. Elkerülhetetlen vihar közelgett.

– Miután a lelked örökre szabad, már mindegy, hová kerül a tested.

Erre a lány a fiú arcára tette a kezét, lágyan végigsimított az ajkán.

– Csak az számít, hogy örökké együtt leszünk! Semmi nem állhat közénk.

– Szeretni foglak, örökké! – suttogta a fiú.

– Tudom – mosolyodott el a lány.

Egy utolsó csókkal készültek fel a közös utazásra. Minden bizonytalanság, minden kétség elhagyta a fiú szívét, csak egyvalami maradt: az örök szerelem ígérete. Hiába a süvítő szél, szerelme bőre olyan meleg volt, és a szíve olyan hevesen vert az izgalomtól, hogy most már biztosan tudta: egész életében erre a pillanatra várt.

Elengedték egymás kezét. A lány hátrált, de nem vette le a szemét róla. Mire megtorpant, a szél már teljesen összekuszálta hosszú, hullámos tincseit. A fiú sokáig nézte szerelmét, aztán lehunyta a szemét. Hát elérkezett az, amit várt, most végre itt van! A lány vele lesz örökké. Ez nem vigasz, ez maga a Paradicsom. Hirtelen felnyitotta a szemét: készen állt. Lassan felemelte a pisztolyt, a szerelmére célozva.

A lány minden mozdulatát követte. Remegett a kezében a fegyver, olyan tűzben égett a lelke attól, amit tenni készült. A fiú homlokára célzott. A hold elbújt a tornyosuló fellegek mögött.

– Találkozunk! – kiáltott a lány.

– Igen. Majd újra találkozunk!

A süvítő szél és a kegyetlenül tajtékzó hullámok robaja vette át az uralmat a táj felett. A lány volt az erősebb. Számolni kezdett.

– Három. – Reszketett a hangja a pillanat hatalmától. – Kettő.

A fiú minden lelkierejével a lány mellkasára összpontosított. Ott vert a szíve, amit annyira szeretett, és amit a túlvilágon is szeretni fog.

– Egy.

Lövés dördült. Az éles, robbanásszerű hang egy pillanatra áttört a viharos szél üvöltésén.

A fiú többé nem érzett talajt a lába alatt – azonnal hátrazuhant.

A lány lassan leeresztette a fegyverét. Könnyek szöktek a szemébe a feltoluló szenvedélyes érzelmektől. Közelebb lépett a testhez, térdre hullt előtte. A fiú homlokából sötét vér csorgott: csupán a kis patak körvonala látszott, ami a halántékon és a fülön keresztül megtalálta száraz torkolatát a homokban. A lány örökre lecsukta az üveges szemeket. Belemarkolt a fiú ruháiba, beszívta a halál üres, végzetes aromáját, miközben azt suttogta:

– Viszlát. Jó éjt!

Felegyenesedett, a revolverét a kabátja belső zsebébe rejtette, majd bal lábával meglökte a holttestet, így a fiú azon nyomban örök nyughelye felé zuhant: a gyilkos hullámok közé. A fegyvere követte a mélybe.

A lány kiélvezte ezeket a mocskosan felszabadító, varázslatosan szörnyű pillanatokat: mélyen beszivárgott a tudatába, hogy újabb életet vett el. Hogy újra átélte azokat a gyönyörű másodperceket, amelyek egészen addig vezettek, amíg kihunyt a fiú életének lángja. Miatta. Ő tette. Merev arccal bámulta a tajtékos hullámokat a mélyben. Aztán egyszer csak megérezte az apró cseppeket az arcán – perceken belül eleredt az eső, átáztatta a lány haját, aki az égi könnycseppek függönyén át meglátta a holdat. Most nem takarták fellegek.

– Te láttad… Senki más. Ne merészelj most könnyekre fakadni! – sziszegte remegve. – Nekem arra nincs időm.

Csak egyetlen, őrült pillanatra engedett a gyengeségnek – elképzelte, milyen lenne ráüvölteni a holdra, reszketve zokogni és hagyni, hogy a természet könnyei lemossák róla a bűneit. Rövid, csábító pillanat volt. Aztán megkeményítette a szívét, nagyot nyelve hátat fordított a szakadéknak, és elszántan útnak indult.

Nem töltötte meg a fiú fegyverét. Három hónapon át hazudott neki. Mindenkinek hazudott. Az igazi nevét sem árulta el senkinek. Se otthona, se családja, se barátai – csupán a felsőbbrendű kiválasztottság érzése, egy szörnyűséges út kijelölve számára. Előre, a cél felé, egy válasz felé – rabszolgaként engedelmeskedve a mélyben munkáló, újra és újra feltörő, elátkozott ösztönöknek, amiket a pokolra kívánt, miközben nem maradt ideje se fájdalomra, se könnyekre, se bármi másra, ami hasonlíthat az igazi szeretetre.

Ha akarom, ha nem, ez a lány én vagyok. És az igazi nevem Helena.

1. A VÉG KEZDETE

„SO I WON’T STOP DYING, WON’T STOP LYING

IF YOU WANT I’LL KEEP ON CRYING

DID YOU GET WHAT YOU DESERVE?

IS THIS WHAT YOU ALWAYS WANT ME FOR?”

My Chemical Romance – Cemetery Drive

Oregon állam elhagyatott partvidékén szinte büntetésként ömlött az eső. A legtöbb helyi lakos ilyen időben visszahúzódott otthonába melegedni vagy egy vidám családi vacsorára, miközben odakint az út menti fenyőfák kelletlenül hajlongtak a vad szél parancsára, és az óceán őrjöngő hullámai visszacsapódtak a sziklákról. Megdörrent az ég. Alig hagytam el a védelmet nyújtó parti erdőt, már viharba fordult a szemerkélő eső. Csorgott a víz az arcomon és a hajamon, a ruhám teljesen átázott, de nem bántam. Esőzéskor az Anyatermészet mutatja meg magát, figyelmezteti az embert, hogy ő igenis ott van, állandóan figyel: megnevettet és megajándékoz, de átkoz és büntet is, ha kell.

Kíméletlenül megnyíltak az ég csatornái, de nem zavart, hogy pár mérföldet gyalog kell megtennem. Tudtam, hová kell mennem, de azt már nem, merre visz az utam, miután végleg búcsút mondtam. Illetve dehogynem tudtam, merre visz: előre.

A fiú lakhelye, az olcsó albérlet, egy kis helyi közösség településén, Hunter Creek szélén volt. Pénze volt ugyan, ha nem is túl sok: raktárosként dolgozott, így el tudta tartani magát – az utóbbi három hónapban minket. Legalábbis ő így tudta, holott soha nem volt olyan, hogy mi. Én akkor is a saját vagyonomból költöttem, amikor ő azt hitte, hogy a pénzzel meglephet. Apróságok voltak ezek az első pár hétben, azután meggyőztem, hogy épp a pénz az, ami a legkevésbé számít. Meggyőztem, hogy ha ezt mások mondják, ne higgye el, mert csak én gondolom komolyan. Meggyőztem, hogy a külsőségek jelentéktelenek, és meggyőztem arról is, hogy miért érdemes és nem érdemes élni. Igen, mindenről – még arról is – meggyőztem őt.

A végtelen egyedüllét és a céltalanság túlságosan árulkodó volt a tekintetében – rögtön észrevettem, amikor megláttam őt egy isten háta mögötti boltban. Illetve valaki meglátta, aki az én szememmel látott, és azon nyomban eldöntötte, hogy újabb áldozatot talált. Így segítenem kellett ezen a fiún is, hisz az élet nem az ő gyenge fajtájának való.

Mindenki azt kapja, amit érdemel. Én is. Csak nem tudtam, miért pont ezt. Az erőszakkal teli vágyálmokat, a vérszomjat, a hatalomvágyat, azt, hogy képes vagyok a kezembe venni mások sorsát. Ezt a kényszert a bensőmben, ezt a… szörnyeteget. Az évek alatt összenőttünk, én és a szörny. Miatta jutottam el odáig, hogy nagyon egyszerű dolgokban gondolkodtam: cél és eszköz. De mi volt a célom azzal, hogy hidegen meggyilkoltam azt az embert, akivel három hónapig együtt voltam? Okokat, kifogásokat kereshettem, ezek mögé el lehet bújni: megváltás, felszabadítás. Csakhogy ebben sokkal több volt…

Elhessegettem a gondolatot, és az utamra koncentráltam. Nem szerettem rágódni, elemezni magam, az csak kétségbeesett, kilátástalan gondolatok folyamához vezet. Egyszerűek a dolgok: cél és eszköz. Ő csak eggyel több ember a listámon. Cole McGrath.

Az ujjlenyomatokról még gondolkodni sem kellett, a vihar eltünteti a nyomokat. Cole holtteste már nem is holttest, a hullámok már gondoskodtak róla. A rendőrség kizárva, ebben biztos voltam. Ugyan ki keresné őt az idősebb testvérein kívül, akik több száz mérföldre innét, Kaliforniában laknak, és akikkel úgysem beszélt évek óta? Persze hiányolni fogják

a helyen, ahol dolgozott, és előbb-utóbb eltűntnek nyilvánítják. Igen, eltűnt, de már sohasem tér vissza, mert elkövette azt a hibát, hogy belém szeretett. Gyenge, eltévelyedett lélek. Hagyta, hogy elcsábítsam, hogy telebeszéljem a fejét a halál szépségéről. Bárhová követett volna.

Ha tudnád, mennyire sajnálom, Cole…

Fejezd be! Szedd össze magad! Vége, lezárva. Most már a következő lépés a fontos.

Lassan elértem a kis lakáshoz, ami még mindig szürkének és semmilyennek tűnt. A szanaszét dobált ruhák közt gyorsan megkerestem a pulóveremet, és bedobtam az utazótáskámba, a többi cuccomra. Egyszerű táska volt, amiben sok minden elfért, olyan tárgyak is, amiket törvényellenesen, engedély nélkül rejtegettem a ruhák közt. Kapkodva összeszedtem mindent a fürdőszobából is, majd a vállamra vettem a súlyos táskát, és egy utolsó pillantást vetettem a közelmúltamra. Most kell, hogy a szívemet összetartó acélpántok még szorosabban fogjanak és összeszorítsam a fogam. Sajnálom, Cole!

Becsaptam az ajtót, és elviharzottam. Soha többé nem lesz szükségem az elmúlt három hónap emlékeire, el kell engednem mindent. A szörnyeteget ismét megetettem, és sejtelmem sem volt, meddig leszek képes visszatartani, de tudtam, hogy nem bírom sokáig. Ő életben tartott engem, én pedig őt – így kutattam a választ, napról napra túlélve.

A vihar változatlanul, csökönyösen tombolt. Ott húzódott előttem a végtelen országút, pocsolyákban és nedves avarban tapostam, csak mentem és mentem előre, és addig folytatom, amíg rá nem találok a megoldásra. Választ kell kapnom a miértre. Mi a kiváltó ok, mi az a kezdet, ami miatt ilyen vagyok? Évek óta munkált bennem egy ösztönös megérzés, hogy nem véletlenül ez a sorsom, én erre vagyok hivatott, ezt csak én tehetem meg másokkal. Az nem érdekes, hogy a szörnyeteg mit művel velem, hisz annyira eggyé váltunk, hogy már nem tudtam volna megmondani, hol kezdődik ő és hol ér véget a hazugság. Valaki elátkozott, valamiért így kell élnem, ezt kell csinálnom. Cél és eszköz. Az eszköz itt volt a táskám aljában. De mikor lesz ennek vége? Miért kezdődött? Mi a cél? Ki a cél?

Alábbhagyott az eső. Súlyos, gyors, határozott léptekkel haladtam a parti főúton, a tócsákban csattogva. Az óceán fölött mélyen morajló mennydörgés és cikázó villám csatlakozott a vihar játékához. Előremeredtem, az esőfüggönyre, azon tűnődve, vajon milyen válaszokat találok majd ezen az északkelet felé kanyarodó úton. Minden erőmmel azon voltam, hogy elhallgattassam a gondolataimat, de csak fel-feltörtek a nem létező lelkem szikrái. Cole McGrath… Igen. És? Ő már a múlt. Koncentrálj arra, hogy ma este meghúzod magad valahol! Szorítsd össze a fogad, hogy legalább addig kibírd, amíg nem érzed újból azt a forró, vérszomjas fellángolást, és nem jönnek újra az erőszakos víziók! Szedd össze magad, te szerencsétlen! Cole nem számít. Cole rohadtul nem számít… Már soha, senkinek nem fog számítani, mert elvettél tőle minden lehetőséget…

Egy szempillantás alatt változott meg minden.

Szemből, a bukkanó mögül egy száguldó autó termett a szemem előtt. Időm se maradt felfogni a közeledő motor zúgását, se mozdulni, se gondolkodni nem tudtam abban a végzetes pillanatban.

Olyan hirtelen történt. Olyan heves, lehengerlő volt az a pár másodperc, amíg a testem megadóan csapódott a kocsinak, aztán az aszfaltnak. Éles, korábban sosem érzett fájdalom a halántékomnál…

Aztán minden elsötétült.

***

Hát ilyen a halál? Hányszor láttam már közelről! De csak kezet ráztam vele, mint összeesküvő, a birodalmába sosem léptem be. Körülölelt a kegyetlen sötétség. Túl csendes volt minden, mintha egy vezetéket vágtak volna el, és most, hogy megszűnt a kapcsolat az élethez, magamra maradtam. Hát nincs erre semmilyen kapaszkodó, egyetlen lélegzetvétel, egy árva kis fénycsík sem, ami áthatolhatna a sűrű, tapintható sötétségen? Egy parányi csillag sem jön föl az én éjfekete égboltomra? Nem, persze hogy nem.

Mindenki azt kapja, amit megérdemel, nem? Hát tessék! Hány életet oltottam ki? Ennyi, vége. A pokolra jutok, és ezt senki nem veheti el tőlem. Oda akarok jutni, mindegy, milyen szörnyű helyre, csak ne kelljen ebben az őrjítő sötétségben maradnom! Nem bírom már sokáig, felemészt az üresség, az értelem és magyarázat hiánya. Túl sok a semmi, a hiány túl őrjítő…

Fájdalom. Olyan perzselő, hogy biztos voltam benne, végre elértem a poklot. Így égsz, ha a pokolra jutottál, nem? Ilyen szúró, maró, elviselhetetlen, apró vágásokat kell érezned, ha ott vagy. És igen, már hallottam is a közönségemet – mind rám vártak. Zúgott a fejem a tömegtől, mindenki összevissza beszélt, kivehetetlenül, foszlányosan. Vártam, hogy elragadjanak, hogy magukhoz húzzanak a hangok és örökre foglyul ejtsenek. A fájdalom olyan őrjítővé fokozódott, hogy már biztosan tudtam, kínzó lángok közt égek, és ha a sikítást engedélyezték volna a pokolban, akkor boldogan üvöltök őrületemben.

Aztán egyszer csak a hangok távolodni kezdtek, mintha leplet vontak volna eléjük, végül elcsendesedtek. Egyetlen, tisztán parancsoló hangot hallottam csak ki a tömegből…

Menj vissza! Feladatod van.

***

Amikor kikeveredtem a lángokból és a sötétségből, tudatosult bennem, hogy nem haltam meg, a pokol nem ragadott magával, ahogy vártam. Éreztem, amint visszatér a vér az ereimbe, éreztem a mellkasom mozgását, hallottam a lélegzetemet. Túl gyorsan történt. Nem, nem akartam elfogadni, hogy mégsem haltam meg. Mindenki azt kapja, amit…

Csukott szemmel is érzékeltem, hogy világos helyen vagyok. Kényelmes ágyon feküdtem… Kórház. Kórházba kerültem. Azonnal felébredtek az ösztöneim: el kell tűnnöm innen, amilyen gyorsan csak lehet!

– Mary… Mary!

Na, ne! Megtalálták az irataimat. De akkor mást is… A rohadt életbe!

Felnyitottam a szemem, hogy feltérképezzem a környezetemet: fehér, fényes, csipog. Igen, ez egy kórház.

– Hogy érzed magad?

– Jól – feleltem kényszeredetten.

Fiatal fiú ült az ágy bal oldalán; a haja éjfekete, éles arccsontjainak látványát némiképp enyhítették csinos vonásai. Nem lehetett több tizenötnél. A homloka ráncokban. Aggódott?

– Jobban is nézel ki. – A srác elmosolyodott.

De én már nem rá figyeltem, hanem arra, ami miatt szívből gyűlöltem a kórházakat, orvosokat és mindenféle természetellenes beavatkozást: a testembe apró csöveket szurkáltak, műanyag és fémes izék álltak ki belőlem, undorító, mesterséges, hideg rettenetek. Azonnal felültem, ügyet sem vetve a gépek vészes csipogására, és elkezdtem mindent kitépni magamból.

– Mit művelsz?!

Megannyi apró helyen tört felszínre a vér a testemből, amint a csöveket rángattam. Egy pillanatra megbabonázva meredtem a vörös folyadékra – ezt aztán ritkán látom. Fehér pamutpólóba és -nadrágba öltöztettek át, ami most piros pöttyös lett a véremtől.

– Jennifer! – kiáltott a fiú.

Azonnal felpattantam az ágyról. Egyensúlyban éreztem magam, ura voltam a testemnek.

– Hol a többi ruhám és a táskám? – förmedtem rá a fiúra.

Mielőtt válaszolhatott volna, az ajtóban megjelent egy magas, nálam idősebb, fiatal nő. Hosszú, fekete haja még az enyémnél is hosszabban omlott le, a derekát súrolta. Éber, éles tekintettel pásztázott; nem tűnt kórházi nővérnek.

– Mi ez a nagy sietség? – Nyugodt hangja mélyen, határozottan csengett.

– Hol vannak a cuccaim?

– Ha lenyugodnál és körülnéznél, azonnal észrevennéd, hogy pont a hátad mögött.

Megpördültem: a sötétkék utazótáskám ott várt a sarokban, rajta az összehajtott pulcsimmal és dzsekimmel. Felkaptam őket, a vállamra vettem a táskát, és máris a nő előtt termettem, aki az ajtófélfának támaszkodva állta el az utamat.

– Engedj!

– Csak tessék! Úgyse jutsz messzire.

Félrehúzódott, de így is nekiütköztem a vállának, ahogy kiviharzottam a betegesen makulátlan, fehér szobából. Meglepetésemre halványan megvilágított folyosón találtam magam, a végén lépcsővel, úgyhogy lerohantam rajta: egy emelettel lejjebb tágas nappaliba érkeztem. Átvágtattam egy rézszínű bőrkanapé mögött, hogy elérjem a főbejáratot, lenyomtam a kilincset, és egy másodperccel később már be is csaptam magam mögött az ajtót.

Őrjítő módon cikáztak a gondolataim. Kik ezek az emberek? Hol vagyok? Messze lehetek az óceán partjától? Hogy maradtam életben? Miért?

Odakint friss szellő csapott az arcomba. Fenyőerdő vett körül, a közelben csobogó folyó hangja ütötte meg a fülemet. Aztán megláttam a kocsifeljárót és a kis földutat, ami egy aszfaltozott bekötőút felé vezetett. A ház előtt egy acélkék BMW és egy sötét Mercedes parkolt.

Szinte rohantam a bekötőút felé – minden porcikámban éreztem, hogy sürgősen el kell mennem innen. Ezek csöveket dugdostak belém, turkáltak a táskámban, megnézték a papírjaimat, tudják az álnevemet… Ki tudja, mióta tartottak itt. Az elmém pánikban úszott, miközben próbáltam villámgyors léptekkel haladni a földúton. Ne ess össze, ne ess össze…

– Mary!

Hiába a sürgető ösztöneim… Most valami megállított.

– Mary, várj!

Újabb ismeretlen hang. Fiatal volt, de nem annyira, mint a másik fiúé. Ez a hang… más volt. Túl sok érzelem hullámzott benne. Nem tehettem róla, felkeltette a kíváncsiságomat, szóval lassan megfordultam. A fiú felém sietett.

Miért fordultam meg? Megőrültem? El kell tűnnöm innen…

De ő ekkor már enyhén zihálva megérkezett elém – elevenen meg tudtam volna nyúzni egy pillantással azért, mert megállított. Számíthattam volna rá, hogy most is éjfekete hajjal találkozom; a félhosszú tincsek szanaszét álltak a fiú fején, egészen a vállát súrolták. Az aggodalomtól barázdált homlok vonala is ismerős volt. De nem ezekre koncentráltam – a szeme szinte fogva tartott. Ahogy ránéztem, földbe gyökerezett a lábam, olyan szokatlan és tiszta volt az a kristályos kék árnyalat. Féktelenül verdeső szívem lenyugodott, már nem is ziháltam. A fiú homlokáról lassan eltűntek a ráncok, lágyan, vigasztalóan nézett rám, mire elernyedtem. Még a táskám súlya is szokatlanul elviselhetetlennek tűnt.

– Hová mész? – kérdezte.

– El innen.

– Akkor nem szállsz be a kocsimba? – nevetett szárazon. – Mehetnénk együtt is a rendőrségre.

– Mi a fenéről beszélsz?

– Te feljelentesz engem, én feljelentelek téged, nem hangzik fairnek?

– Hogy mi van? – pislogtam.

– Elütöttelek – közölte nyomatékosan. – Elütöttelek, aztán ide hoztalak, hozzám, nem pedig a kórházba. És az egészről nem tud senki semmit… Vagy akkor most hazamész? A családodhoz? – Eltűnt a lágyság a szeméből és a hangjából. – Ők is tudják, mit rejtegetsz a táskádban?

Hát persze hogy turkáltak a táskámban! Ökölbe szorított kézzel meredtem rá, nem feleltem. Fél percig teljes volt a csend, amíg a szél teljesen összekuszálta a hajunkat. A fiú összeszűkült szemmel pásztázott:

– Van engedélyed rá?

– Mi közöd hozzá?

– Rendben, akkor indulhatunk is! – vetette oda, és megragadta a karomat.

Azonnal kiszabadítottam magam, olyan hévvel, hogy neki esélye sem volt. Villámgyorsan elhátráltam tőle.

– Hogy merészelsz hozzám nyúlni? – sziszegtem.

Tágra nyílt szemmel figyelt. – Oké, számítottam rá, hogy nem rajongsz majd a rendőrség gondolatáért… Akkor viszont megegyezhetnénk.

Tett egy lépést felém, mire ugyanannyit hátráltam. Makacsul tovább közeledett, lassan, centinként, miközben egy pillanatra sem vette le a szemét rólam, és azon kaptam magam, hogy közelebb engedem. A tekintete azt üzente, nyugodjak meg, de még mindig hevesen kalapált a szívem, kiszáradt a szám, egyre csak markoltam a táskám pántját…

– Arra gondoltam – folytatta –, hogy kiválthatnánk egymás rossz cselekedeteit.

– Miről beszélsz?

– Ha te nem szólsz egy szót sem az autóbalesetedről és az… elrablásodról, akkor én sem jelentelek fel. Tudom, hogy nincs fegyverviselési engedélyed, nincs olyan papír az irataid között. Megnéztem. És ilyen fegyvert nem adnak huszonegy éves kor alatt.

Az én tervem az volt, hogy azonnal eltűnök innen; eszem ágában se volt foglalkozni a balesetemmel, de a fiú alkut ajánlott, és minden olyan alkut, aminek értelmében szabadon elsétálhatok innen, készségesen elfogadtam volna.

– Azt hiszem, megegyezhetünk.

Láttam rajta, hogy ő is átgondolja.

– Szerintem azért nem ártana megbeszélnünk pár dolgot.

Még közelebb jött, alig maradt fél méter köztünk. Idegesen fürkésztem, de a tekintete ismét ellágyult, kék szeme nyugalmat árasztott, újra lelassult a légzésem. Hogy… hogy csinálja ezt?

– Jól érzed magad? – kérdezte halkan. – Rettenetes baleseted volt. Komolyan gondoltad, hogy csak így elengedünk ezek után?

– Igen, komolyan gondoltam. Ha már ilyen hirtelen az életemre törtél, ugyanolyan hirtelen békén is hagyhatnál.

– Mary – elképedten ejtette ki a nevemet. Legalábbis ő azt gondolta, hogy ez a nevem. – Mi próbáltunk meggyógyítani! Az egyetlen oka annak, hogy még életben vagy, az az, hogy Jennifer a legjobb orvos a környéken. Nem kellene inkább… Túl sokat kérek azzal, ha azt mondom, beszéljük meg és talán… köszönd meg neki?

Igen, ez lenne a logikus lépés egy normális ember számára.

– Lehet. Megtennéd, hogy megköszönöd neki a nevemben? Nekem most… mennem kell.

Döbbenten bámult rám. Meguntam, hogy fogva tart a pillantásával, és elindultam a földúton.

Most még rosszabb dolog történt, mint az előbb: a csuklóm után nyúlt. Pánikszerűen felugrottam, ahogy apró, szúró villámok ezrei futottak át a bőrömön. Felnyögtem fájdalmamban, kitéptem a kezem az övéből, hogy megdörzsöljem a csuklómat. Nem is a bőröm fájt, hanem a csont vagy inkább az idegek…

– Sajnálom! – dadogta. Ő is érezte, a keze ökölbe szorult a fájdalomtól. – Mi volt ez?

Betelt a pohár; az érthetetlen, sokkoló fájdalom volt az utolsó csepp.

– Miért nem tudsz békén hagyni?! – kiáltottam kétségbeesetten. – Miért hoztál ide? Miért nem hagytál meghalni az út szélén? Miért nem vagy képes megérteni, hogy el akarok menni innen?!

– Mert tudom, hogy nem vagy jól! Ez a reakció is azt mutatja. És… – könyörögve nézett rám – én ütöttelek el, én néztem végig, ahogy sodródsz az úton, nekem kellett gyors döntéseket hoznom. Tudtam, hogy a halálod az én lelkemen száradna, és azt képtelen lennék elviselni.

Olyan aggodalommal és őszintén beszélt, mintha évek óta ismerne. Úgy nézett, hogy egy rövid időre az igazi nevemet is elfelejtettem. Könnyűnek éreztem magam, mintha lebegtem volna, mindenről megfeledkeztem – csak az számított, hogy ő néz. Olyat kívántam, amihez hasonló gondolat még soha nem futott át az agyamon: azt akartam, hogy ez a fiú ne forduljon el. Azt kívántam, bárcsak örökké ilyen könnyű maradhatnék, bár ne kellene a szörnyeteggel foglalkoznom…

Megköszörülte a torkát. – Ugye, tudod, hogy csöpög a vér a kezedről?

– Mi?

Igaza volt: felemeltem a jobb kezem, amin apró erecskében folyt a vér a mutatóujjamról. Fájdalmat nem éreztem, tudtam jól, hogy már begyógyult a felsértett bőröm.

– Mary!

Zavartan felpillantottam. – Igen?

– Nagyon szépen kérlek… maradj itt! Legalább addig, amíg teljesen rendbe jössz! Jennifer rendbe hoz. Még nem engedhetlek el, ha vérzel.

– Én…

Feltartotta a kezét, meleg, bizalmat sugárzó pillantást vetett rám, amíg lassan a vállamért nyúlt.

– Ugye, érted, hogy csak azt szeretném, ha engednéd, hogy segítsek neked?

Ott volt a nyelvem hegyén – már majdnem nyitottam a számat, már majdnem kicsúszott: rajtam senki nem tud segíteni.

Mellém lépett. Engedtem, hogy a vállamra, a dzsekimre csúsztassa a kezét. Tett egy lépést a ház felé, és az én lábam is mozdult. Akkor tudatosult bennem, milyen óriási, viharos, dacos vitának kellene lejátszódnia bennem. Olyan vitának, ami megkérdőjelezi az épelméjűségemet, ugyanis éppen hagyom egy másik embernek, hogy irányítsa a döntéseimet.

De ebben a pillanatban nem volt bennem kétely. Annál több kíváncsiság.

2. BIZTOS PONT

„PLEASED TO MEET YOU

HOPE YOU GUESS MY NAME

BUT WHAT’S PUZZLING YOU

IS THE NATURE OF MY GAME”

The Rolling Stones –

Sympathy For The Devil

Benyitott az ajtón, így tétován visszaléptem a hatalmas előtérbe. Ezúttal alaposabban körülnéztem a nem éppen szegényes berendezésű nappaliban. Rézvörös ülőgarnitúra állt középen, ízléses dohányzóasztal körül, a szemközti falba pedig kandallót építettek; vidáman, játékosan pattogott benne a tűz, és már csak a látványtól meleg hullám járt át. Az a furcsa érzésem támadt, hogy a ház ősrégi, és egyre inkább elhatalmasodott rajtam a kíváncsiság.

– Tetszik?

A srác még mindig engem figyelt.

– Hát… nem rossz.

Halkan felnevetett, túlságosan ártatlanul.

– Ezt elvenném – nyúlt a táskámért.

Ösztönösen megigazítottam a vállamon a pántját. – Miért turkáltál benne?

– Muszáj volt, sajnálom. Szükségünk volt az adataidra, olyan papírt kerestünk, amin a gyógyszerallergiád állhat… Jennifer ragaszkodott hozzá.

Mélyen, frusztráltan sóhajtottam. – Jennifer… Ő a rokonod?

– A nővérem. Találkoztál vele, ugye?

– Azt mondta, nem áll az utamba, mert úgyse jutok messzire.

Erre ismét felnevetett, aztán a lépcső felé kiáltott:

– Jen! Visszahoztam!

– Hozd fel! – hangzott az emeletről.

Pillanatok alatt újra felforrt a vérem, ökölbe szorítottam a kezemet. Szóval előre megbeszélték, hogy ő majd visszahoz engem, mint egy elgurult labdát? Jó kis testvéri csapat, ők ketten! A környék legjobb orvosa…

– Nem hagyom, hogy megint teleszurkáljon! Irtózom attól, amiket magamban találtam, ne érjen hozzám egy ujjal se!

Miért is panaszkodom ennek a fiúnak? Mi a baj velem?

– Nem fog bántani – biztosított. – Csak gyere, mielőtt még csupa vér lesz a padló! Úgy értem, ez nem baj, csak a kezed… Gyere!

A táskámért nyúlt, de hirtelen visszahúzta a kezét. Ha át is adnám neki, hozzám kellene érnie. Sokatmondó pillantást váltott velem, jelezve, hogy ezzel inkább felhagy. Baromira nem értettem, mi történt odakint, a ház előtt, amikor szinte megrázott. Ő volt? Én voltam? Talán a szörnyeteg? Ez új, ez probléma lehet…

A srác megindult felfelé, és most már magamtól követtem. Ennek a helynek olyan érdekes kisugárzása volt, hogy még a faburkolatú lépcső is lenyűgözött, ami a sarokból kanyarodott felfelé az emeletre. Odafent ugyanúgy visszaköszönt a modern berendezés és a faerezetes minta. Elképzeltem, milyen lehet, amikor a nyári napsütésben szinte életre kel a fa.

– Ez is tetszik? – kérdezte mosolyogva a srác.

Éreztem, hogy elönti a pír az arcomat, amin teljesen kiakadtam. Másodpercről másodpercre egyre jobban idegesített és izgatott ez az egész.

– Csak menj előre! Innen csak egy ajtó nyílik, a laborba.

Labor? Amit én kórházi szobának hittem, az egy labor?

Jobbra kis folyosó nyílt a fenti előtérből, még több ajtóval, viszont a fiú előremutatott, ahol halvány fény szűrődött ki egy szobából. Odabent tényleg minden úgy nézett ki, mint egy kórházi szobában. Fehér fal és csempe, fehér ágynemű, óriási ablakok, orvosi műszerek…

A hosszú, fekete hajú nő pedig ott várt ránk, unottan támasztva a falat.

– Mondhatom, Jeremy, rekordidő alatt visszahoztad.

Abban a pillanatban egyszerűen tudtam, hogy ő is tud a fegyverekről. A szigorú tekintetével mintha röntgenként látott volna át rajtam, és ez sokkal inkább vészjelző éberségre intett, mint a furcsa és ijesztő érzések, amiket a fiúnak köszönhettem. A fiú… Ezek szerint Jeremy.

– Jer, kifelé! – vetette oda Jennifer.

– Igenis…

Ha elmegy és nincs az a kék tekintet, ami elkísért idáig, semmit nem ígérek, főleg ennek a nőnek a társaságában. De ő máris magamra hagyott a nővérével.

– Dzsekit, pulóvert le!

– Erre semmi szükség, jól vagyok.

– Nagyon vicces. Vetkőzz, gyerünk!

Ha megszúr egy tűvel és belém nyom egy halom nyugtatót, mielőtt védekezni tudnék… Inkább letettem a táskámat, végig a szemem sarkából figyelve őt, majd kibújtam a dzsekimből meg a pulcsimból.

– Gyönyörű munkát végeztél, gratulálok…

Mindkét karom véres volt. Apró, vörös foltokkal voltam tele, a hasamnál és a fehér pólón is hasonló volt a helyzet. Döbbenten bámultam. Nem is emlékeztem rá, mikor láttam utoljára a saját véremet.

– Ülj le! Nem kell hősködni, tudom, hogy szédülsz.

Nem szédültem. De ezt nem kellett tudnia. Hátrament a zsúfolt szekrényekhez, ahol pirulásdobozok, géz, különböző folyadékok, műszerek sorakoztak egymás mellett. Egy halom vattával és egy átlátszó folyadékkal teli üveggel tért vissza.

– Ez fertőtlenítő. – Letekerte a palack kupakját. – Ha fáj, magadra vess!

Elkezdte letisztítani a bőrömet. Egyszer sem szisszentem

fel, nem fájt, amit csinált, miközben természetesen hozzám ért – és nem ráztuk meg egymást. Hát, ez aztán…

– Nem is értem, hogy tudtál csak úgy kipattanni az ágyból és lerohanni a lépcsőn – sandított rám. – Nyílt sebek gyakorlatilag nem is maradtak… És több vért kellett volna veszítened.

Igyekeztem úgy nézni rá, hogy felfogja: nem érdekel, mit csinál, és semmi köze hozzám, de igazából a hideg is kirázott a gyanakvó tekintetétől. Egy ideig még tisztogatta a bőrömet, aztán amikor már kellőképpen fertőtlenítőszagú lettem, kis zseblámpát vett elő.

– Nézz rám! – mormolta, és a szemembe irányította a fényt. Csak egy pillanatra vakított el.

– Hmm… Teljesen rendben vagy. – Komoran vizslatott.

– Az elmúlt három napban mesterséges kómában feküdtél egy brutális autóbaleset és egy még brutálisabb fejsérülés után. Amikor felkeltél, mindent kitéptél magadból, és képes voltál megállni a lábadon. Ennek ellenére nincs semmi bajod. Ez nekem nagyon nem tetszik.

Tudtam én, hogy lesz még gondom ezzel a nővel.

– Mi nem tetszik? Hogy élek és virulok? Ez a lényeg, nem?

– Még nem vagy túl az „Úristen, mi lett volna, ha meghalok, simán meghalhattam volna, te jó ég, mostantól mindent más szemmel nézek” stádiumon?

– Még nem. Biztosan később… – Tudtam, hogy nem lesz később.

– Biztosan, persze – bólogatott nagyokat. – Épp ezért maradsz itt.

Azt hittem, rosszul hallok. – Hogy mondtad?

– Már leszűrtem az eddigi viselkedésedből, mennyire vágysz arra, hogy itt ápolgassalak, szóval nem szabadulsz egykönnyen – mosolygott jéghidegen.

– Mégis, miért…

– Nem bízom benned, és tudom, hogy megpróbálnád feljelenteni Jeremyt, ha…

– Én nem…

– Ha bevinnélek a kórházba, akkor előbb-utóbb ez lenne a vége, de tegyük fel, hogy ezt nem teszed meg. Akkor előáll egy új helyzet, mert én jelentelek fel engedély nélküli fegyvertartásért és ki tudja, -használatért. Ha ez sem elég, kíváncsi vagyok, hogy miért gyógyultál meg ilyen gyorsan. A fejsérülésednek szinte nyoma sincs.

Szükségem volt fél percre, hogy feldolgozzam a szavait, de nem hagyott levegőhöz jutni.

– Átkutattam az irataidat és a telefonodat is, és semmiféle jelét nem találtam annak, hogy lenne olyan családtagod, aki hiányolna egy zakkant, vadóc lányt. Tökegyedül sétálgatsz a semmi közepén, vihar idején, két, isten háta mögötti, tengerparti kisváros között, az országúton… Ebben még öngyilkossági hajlam is lehet. Illik a paranoia mellé, aminek köszönhetően valahonnan fegyvereket szereztél. És ha ehhez még hozzácsapjuk, hogy idővel beüt majd a baleset traumája… Mindenkinek jobb, ha itt épülsz fel.

– De…

– Ha elszöktél valahonnan, az se érdekel. Jeremy nem fog elengedni – megvonta a vállát, aztán elindult az ajtó felé. – Nekem most nincs több időm rád. Van elég szobánk, válassz egyet, és fürödj meg! Addig maradsz itt, amíg másképp nem döntök.

Még utoljára visszafordult:

– És ha ebből az ablakból próbálnál kiugrani, közlöm, hogy nem célszerű errefelé a menekülés, mert egy ősöreg fenyőfára esnél, ami nem lenne túl kellemes.

Elegem lett a darálásából.

– Három revolver van nálam, Jennifer – sziszegtem.

Hidegen elmosolyodott, amíg a padlót nézte. – Nem leszel olyan forrófejű, Mary.

– Honnan tudod?

Titokzatossá vált a mosolya. – Mert Jeremynek sikerült visszahoznia.

Kiviharzott a szobából, hallottam, ahogy lesiet a lépcsőn. Elképedten meredtem magam elé.

Az első gondolatom? Megölöm. És akkor valószínűleg nem csak őt kellene… Rendben, gondolkodj, gyerünk! Ez az egész, ez a hely, az a fiú… Félelmetesen furcsa, félelmetesen hívogató. Nem, nem olyan értelemben. Egyelőre még józan voltam, a szörnyeteg hallgatott, hisz nemrég etettem meg, egy ideig most talán szabad vagyok. De mi a fenét jelent az, hogy szabad? Válassz egy szobát… Mennyiben különbözne ez attól, amikor besétálok egy új kiszemelt lakásába? Mennyire veszélyes ez? Az a nő megfenyegetett! Bármikor el tudnék menni. De az a fiú… A nővére nem rázott meg, csak ő. Mi a fene? Miért érzem úgy, hogy hiába idézem fel azt a megnyugtató tekintetet, nem tudom teljesen újjáépíteni a fejemben, inkább minél előbb megint bele kellene néznem a kék szempárba?

Megkordult a gyomrom. Az a fiú tartozik nekem, legalábbis ő így látja. Én meg tartozom magamnak azzal, hogy amíg alszik a szörny, kiderítem, mi ez az egész. És ha a hárpia maga kínálta fel a lehetőséget, hogy megfürödjek, meg is fogom tenni, annyi biztos.

Felvettem a táskámat, és otthagytam a labort. Jennifernek nyoma sem volt a földszinten, viszont a kandallóban még élénkebben táncoltak a lángok; ösztönösen megindultam a tűz felé.

– Szia!

Megpördültem: Jeremy a nekem háttal lévő fotelben ült.

– Most ugye még véletlenül se az ajtó felé indultál, szökevény? – kérdezte játékosan.

– Nagyon vicces – morogtam. – Jennifer azt a parancsot adta, hogy meg kell fürdenem. Ti tényleg itt akartok tartani engem.

– Hát, ehhez hozzá kell szoknod, Jennifer szava szent ebben a házban.

– És a szüleitek?

Rögtön elkomorodott. Határozottan jobban állt neki a kisfiús, naiv mosoly.

– Anya meghalt, már több éve. Apámról nem tudok semmit. Csak mi hárman élünk itt.

– Hárman? Ja, igen, az a srác, aki ott volt, amikor felébredtem.

– Ő Jet. A legkisebb és legidegesítőbb. – Újra elmosolyodott. Igen, ez jobban tetszett.

Felpattant, közelebb lépett hozzám, így újra közelről nézhettem a szemébe. Megfoghatatlan, szokatlan, idegesítően tiszta volt az a kék árnyalat.

– Felhívhatnád a szüleidet – próbálkozott Jeremy –, nem árt, ha tudják, hogy épségben vagy.

– Még ha ki is tudnék találni egy jó kifogást, miért vagyok itt, nem lenne rá szükség. Egyikük sem él már.

– Basszus, sajnálom – nyögte ki halkan. – Az élet kegyetlen…

Kegyetlen? Fogalmad sincs ennek a szónak a valódi jelentéséről – ezt mondtam volna neki legszívesebben.

– Megmutatnád, merre van a fürdőszoba?

– Persze. Melyiket akarod használni?

Ezen fel kellett nevetnem. – Miért, mennyi van?

Úgy bámult, mintha hirtelen valami nagyon érdekeset talált volna rajtam.

– Ööö, három. Egy fent van, az Jet tulajdona. Aztán van egy Jennifer szobája mellett, meg egy az enyém mellett, a vendégszobáknál, hátul. – A háta mögé mutatott, a nappalit kettéválasztó falra, ami egy folyosót rejtett a lépcső mellett. – Szerintem célszerű lenne a hátsót használnod, mert úgyis az egyik vendégszoba lesz a tiéd. Jen mondta, hogy itt maradsz.

– Te egyébként mit gondolsz erről? – bukott ki belőlem. – Itt fogok lakni? Kellek én a hátatok közepére?

– Szerintem te is sejted, hogy Jennifer most megfigyelés alatt tart – mondta elgondolkozva. – Nézd, nem tudom, furcsa ez a helyzet. De… nekünk nem árt a változatosság.

Hogy lehet valakinek ennyire kék a szeme? Ez abnormális. Ahogy az is, hogy megrázott.

– Rendben. Akkor… arra vannak a vendégszobák?

– Hú, de gyorsan belenyugodtál a gondolatba, hogy megfigyelés alatt leszel!

– Nem, nem nyugodtam bele, de kimerült vagyok, ma már többszörösen megfenyegettek, és ha már a nővéred rám parancsolt, akkor ki is használnám a lehetőséget, hogy megfürödjek, és lehet, hogy még aludnék is egyet. Nem úgy volt, hogy megegyeztünk? Nem jelentelek fel. Döntsétek el, mit akartok!

Lesütötte a szemét, megvakarta a tarkóját. – Gyere!

Tudtam, hogy túlreagáltam – úgy éreztem, kicsúszik az irányítás a kezeim közül, és el kellett hitetnem magammal, hogy ez nincs így. Vele pedig… Nem is tudtam hirtelen, mit kellene elhitetnem vele. Követtem a lépcső melletti folyosón, ahol újabb csukott ajtók vártak.

– Az ott, hátul a fürdő – mutatott a folyosó végére. – A mellette lévő az én szobám, a másik kettő szabad. Választhatsz. – Közel hajolt a fülemhez. – De azért megsúgom, hogy abban nagyobb és kényelmesebb az ágy.

Játékosan pillantott rám. Kiszáradt a szám.

– Már mindegyikben aludtál, hogy így tudod? – szaladt ki a számon.

Láttam, ahogy meglepetés suhan át az arcán, és szélesen elmosolyodott. Összeugrott a gyomrom. Mi a fene történik? Inkább elindultam a második szoba felé, Jeremyvel a sarkamban; ő nyomta le a kilincset, és kitárta előttem az ajtót.

– Esetleg mielőtt lefeküdnél, ehetsz is valamit. Csak szólj, a szobámban leszek. Ja, és… ha felfrissültél, remélem, majd gyakrabban fogsz nevetni. Jól áll.

Ellökte magát a faltól, aztán eltűnt a fürdőszobához legközelebbi ajtó mögött, amíg próbáltam felfogni, hogy újra elpirultam. Mi lesz ma még?

A vendégszobában két, méretes ablakon keresztül szűrődött be a halvány őszi fény, ami megtört a tisztára súrolt íróasztalon és a franciaágy fakeretén is. Mély sóhajjal leraktam az ágytakaróra a táskámat, és egy farmer után túrtam. Megkerestem a tisztálkodószereimet, csak hogy minél előbb magamra csukhassam a fürdőszobaajtót. Odabent ugyanolyan hideg, fehér csempével találkoztam, mint a laborban, de a padlón, középen egyedi minta díszelgett, fekete kövekből kirakva.

Belenéztem a tükörbe, de nem tudtam eldönteni, ki néz vissza rám. Egy szörnyeteg, egy autóbaleset túlélője, egy lány, aki három napig kómában feküdt vagy olyasvalaki, aki rettenetesen összezavarodott az elmúlt órák történéseitől. A legszánalmasabb látványt a szemem nyújtotta. Máskor mindig olyan markáns olívzöld, most azonban szürke, fáradt tekintettel meredtem magamra. Az arcom színtelen. Sötétvörös, hullámosan leomló hajam tűnt az egyetlen biztos kapaszkodónak az összképben.

Felhagytam rettenetes képmásom bámulásával a tükörben, és levetkőztem. A zuhany alatt  állva rájöttem, hogy a kíváncsiság és az ismeretlen terepen való tapogatózás nagyon riasztó érzéssel jár: kezdtem elveszíteni a kontrollt, amit megfeszített munkával, gondos előre tervezéssel voltam csak képes megtartani. Egy szörnyeteggel nem lehet másképp együtt élni. Valahogy össze kell kaparnom magam.

Felkaptam a ruháimat, megszárítottam a hajam, aztán bekopogtattam Jeremyhez. Ahogy ajtót nyitott, kellemes citrusos aroma és friss fenyőillat csapta meg az orromat. A lendületétől egy fekete tincse belehullott a szemébe, és elállt a szavam attól, milyen ébernek, ugyanakkor lazának és vidámnak tűnt. Ő is némán bámult, egészen addig, amíg újra elpirultam.

– Csak arra gondoltam, hogy… említettél valamit a kajáról.

– Ja, én is éhes vagyok. – Elindultunk a konyha felé, de ő a lépcső előtt megtorpant. – Várj csak… Jet! Ettél már?

– Igen! – hangzott fentről a válasz.

– De normálisan is? Tudom, hogy fent csak chipset tömsz magadba.

– Oké, oké majd megyek.

Jeremy szórakozottan sóhajtott, és végigtúrt a haján.

– Ha még nyurgább lesz, az is az én hibám, mert nem etetem. Legalábbis Jennifer szerint.

A konyhában már meg sem lepődtem a rusztikus faliszekrények során és a hatalmas tölgyfa asztalon, ami középen állt. Jeremy már a hűtő tartalmát térképezte fel.

– Nézzük csak… inkább maradék van, de az jó sok. Pizza, sült csirke… ehhez van krumpli is, ja, és a kétnapos kenyér. Pfuj, ezt már ne! Jet nem rakta vissza. Megölöm. Van még valamilyen tészta is, amit Jennifer dobált össze, de én eddig nem mertem enni belőle… és itt van egy kis gyümölcssaláta.

– Nekem bármi jó.

– Ezért soroltam fel mindent? – kérdezte vigyorogva.

– Oké, akkor… a pizza jó lesz.

– Rendben. – Már tette is a mikróba.

Mindent elkövetett, hogy egyre szánalmasabbnak érezzem a helyzetemet, ami az önállóságomat illeti. Miután elém rakta a pizzát, leült mellém a gyümölcssaláta társaságában.

– Amíg itt raboskodom, a kajátokat is feleszem, és itt fogok lézengeni egész nap? Nagyon nem ehhez vagyok hozzászokva – mondtam, és beleharaptam egy pizzaszeletbe.

– Mihez vagy hozzászokva? – érdeklődött őszinte kíváncsisággal.

– Én… magamnak való vagyok. Nem szeretem, ha kiszolgálnak, ezt biztosan megérted.

– Persze.

A szemem sarkából figyeltem; érdekes látványt nyújtott egy kristálytállal a kezében, ebédre gyümölcsöt habzsolva. Fekete haja varázslatosan kontrasztosnak tűnt a világos konyhában. Amióta találkoztam vele és a testvéreivel, újra kellett értelmeznem a fekete fogalmát. Nem tudtam és nem is akartam levenni a szememet róla, csak annyira, hogy a faliórára pillantva megnézzem, mennyi az idő. Negyed egy.

– Hányadika van? – kérdeztem óvatosan.

– November másodika, vasárnap.

Ez megdöbbentett. Már november van.

Feszített belülről a csend – bezzeg ő nyugodtnak látszott. Mindig nyugodtnak látszott… És ez a nyugalom öntött el engem is, amikor a szemembe nézett. Még mindig az a fekete póló volt rajta, ami kiemelte kellemesen világos bőrét. Nem tudtam nem megbámulni az apró szőrszálakat a karján. Nem tűnt véznának, igazából nagyon is jó formában volt. Vajon azokon a puha szőrszálakon is végigfutott a fájdalmas elektromos izzás, amikor hozzám ért?

Abban a pillanatban lerobogott a lépcsőn a fiatalabb fiú, berohant hozzánk, és feltépte a hűtőt.

– Hová sietsz, Jet? – kérdezte Jeremy, fel sem pillantva.

– Vissza. Most nagyon izgi… Maradt még a pizzából?

Jeremy a fejét csóválta. – A leckéd kész?

– Persze! Hűha, te… Hoppá. Miről maradtam le?

Földbe gyökerezett lábbal állt a konyha közepén, és rám bámult.

– Ha kevesebb időt töltenél a könyveid társaságában és többet élnél köztünk, akkor tudnád, mi folyik az életünkben – jelentette ki vidáman Jeremy.

A srác kiköpött bátyja volt, csak kicsit hosszúkásabb arcvonásokkal, rövidebb hajjal és határozottan vékonyabb testalkattal.

– Helló – nyögte ki megrökönyödve.

Jeremy kényelmesen hátradőlve ránézett az öccsére:

– Igen, én hoztam vissza. Igen, én győztem meg, hogy őrültség elfutnia. Igen, én adtam neki a pizzából.

Jet csak tátogott. Megköszörültem a torkomat.

– A nővéretek egy zsarolólistát állított össze nekem, és kitűzte a homlokomra. Ha nem is látszik, én úgy érzem, hogy ott van…

Ezen Jeremy jót nevetett.

– A fenébe! – nyögött fel Jet. – Akkor elveszítettem a fogadást.

– Magyarázd már el nekem, miért fogadsz mindig Jennifer ellen?

– Mit tudom én, megszokás.

Micsoda? Ezek még fogadtak is rám? Elöntött a végtelenül dühítő tehetetlenség. Annyira kimerült és összezavarodott voltam…

– Tessék, itt a pizzád – mondtam Jetnek, és felpattantam. – Muszáj aludnom egy kicsit.

– Ööö… oké, kösz.

Azon kaptam magam, hogy megtorpanok a konyhaajtóban és Jeremy tekintetét keresem. Szemrebbenés nélkül figyelt, aminek meg kellett volna ijesztenie, de közben… Mit kezdjek azzal a tekintettel? A légiességgel, a nyugalommal, ami eltölt a közelében? Szinte követelt valamit az éber szemével, és azon kaptam magam, hogy nyílik is a szám:

– Én… Köszönöm. A pizzát és azt, hogy…

Nem tudtam befejezni. Ő pedig elégedett félmosolyra húzta a száját.

– Szívesen, Mary. Próbálj meg aludni!

Eltűntem a konyhából, és átvágtam a nappalin; valósággal bemenekültem a vendégszobába, és rögtön levetettem magam az ágyra. Kezdett összekavarodni bennem minden. A gyengeség lassan magával ragadott, le kellett hunynom a szemem, de még így is Jeremy szavai visszahangzottak a fejemben – ahogy azt mondja Marynek, hogy szívesen. Marynek.

***

A vándorélet hozzászoktat, hogy gyakran új helyen ébredsz. A titok abban rejlik, hogy feleszméléskor azonnal átgondolod, mit miért teszel és hogyan tovább – cél és eszköz a túlélés érdekében, újabb nap a válaszkeresés útján, hiszen a szörnyeteg veled együtt ébredhet.

Csakhogy most a csapdába ejtettség érzésével a gyomromban keltem, mert Jennifer listáját ott éreztem a homlokomon, arról nem is beszélve, hogy lelki szemeim elé úszott egy kristályosan kék, kíváncsi, vigyázó tekintet. Ugyanúgy akart tapogatózni felém, mint ahogy most már én is felé. Meg kell tudnom, ki ez az ember, miért tud így befolyásolni és miért okozott fájdalmat az érintése. A rohadt életbe, én válaszokat akarok!

Felültem az ágyon, és a tenyerembe temettem az arcomat. Válaszokra hiába várok, sosem keresték a társaságomat. Nekem csak egy szörnyeteg jutott társként.

Mélyet sóhajtva kitártam az egyik ablakot. Szűrt őszi fény áradt be a szobába. A folyó húsz-harminc lépésnyire futott innét, kavicsos és néhol sziklákkal tarkított partján túl végeláthatatlan fenyves terült el; újra beszippantottam az átható fenyőillatot, ami Jeremy szobájából is áradt. A ház tökéletesen lehetett hangszigetelve, korábban nem is hallottam a folyó csobogását. Hiába próbáltam átlátni a szorosan egymás mellett magasodó fák közt – csak azt vettem ki, hogy dombos emelkedőn vezetne felfelé a kitaposatlan út, ha elindulnék a túlparton az erdőn keresztül.

Azon kaptam magam, hogy el akarok indulni. Ki kellett szöknöm a szabadba, vágytam a természet közelségére; odakint talán kevésbé fojtogat majd a bizonytalanság, úgyhogy már húztam is a dzsekimet.

Lábujjhegyen kimentem a nappaliba, de meg kellett torpannom: Jeremy ott ült a szőnyegen, a kandalló melletti falnak dőlve, és elmélyülten olvasott. Megpróbáltam lélegzet-visszafojtva, a szememet végig rajta tartva a bejárati ajtó irányába lopódzni. Nem hallatszott más a tűz halk pattogásán kívül. Két lépésre volt az ajtó. Már csak egyre. Óvatosan lenyomtam a kilincset…

Erre kapta fel a fejét.

– Mi a… – Becsukta a könyvét, felpattant. Tehetetlenül felnyögtem. – Te meg hová készülsz? Nincs nálad a táskád… Akkor nem elsétálni készültél, oké.

– Nem, csak simán sétálni – sóhajtottam, amikor elém sietett. – Felébredtem, kinéztem az ablakon, és úgy döntöttem, szívesen sétálnék egyet. – Későn tudatosult bennem, hogy csak úgy folyik belőlem az igazság.

Ő pedig megkönnyebbülten leeresztette a vállát, és újra ott láttam azt a kisfiús félmosolyt az arcán; egy pillanatra mintha elszégyellte volna magát, hogy szökést feltételezett rólam, és bocsánatkérőn nézett rám. Hihetetlenül zavarba jöttem.

– Ha akarod, megmutatom a környéket.

Meg se várta a válaszomat, leakasztotta a farmerdzsekijét a fogasról, és kitárta az ajtót. Biztos voltam benne, hogy őrködni akar felettem. Hát, legyen. Hűvös, késő délutáni levegő csapott az arcomba, amikor ma már másodszor lesiettem a veranda lépcsőjén. A folyó felé vettem az irányt.

– Nem szoktátok zárni az ajtót? – kérdeztem, amikor felzárkózott mellém.

– Nem. A környéken nem lakik senki, és nem is kíváncsiak ránk.

Hiába vontam fel a szemöldököm, egy megfejthetetlen mosolyon kívül nem kaptam más reakciót. Közben elértük a fenyőerdő szélénél csörgedező, kristálytiszta vizű folyó partját.

– Ez az erdőség elnyúlik a környező dombokon, mérföldeken át – mutatott előre Jeremy. – Ha lejjebb megyünk a folyót követve, ott már ritkulnak a fák, és a túloldalon a hegy csupasz lába közvetlenül a partig ér. Oda szoktam eljárni. Gyere!

Pajkosan és hívogatóan pillantott rám, ahogy elindult a vízparton. Szárazon felnevettem – elképesztő, mintha csak a játszópajtása lennék! De lefagyott a gúnyos mosoly az arcomról, amikor rájöttem, hogy újra könnyednek érzem magam, és izgatottan bizsereg valami a mellkasomban és a hasamban. Nem a szörny ébredezett ott bent, dehogy. Jól tudtam, az milyen, annyiszor átéltem már. De ez… ez a légiesség a bőröm alatt szinte ijesztő volt. Nem tudtam parancsolni a lábamnak, követtem Jeremyt.

Mélyet szippantottam az édeskés, fenyőillatú levegőből. A folyó egyenletes csobogása megnyugtatott, miközben elindultunk a magasba nyúló fenyőfák mellett, kavicsokat és lapos köveket taposva.

– Ugye, ez a Pistol folyó? Nem lehet a Rogue, már láttam a torkolatát az óceánnál. Ez ahhoz túl keskenynek tűnik.

– Igen, ez a Pistol – bólintott.

– Akkor nagyjából milyen messze vagyunk az óceántól?

– Nem túl messze. Innen hat mérföld a parti főút, onnan Hunter Creek tizenkét mérföldre van, Gold Beach pedig közvetlenül utána jön.

Ezt azért jó volt tudni. Nincs is olyan messze a civilizáció, amire nem az emberek közelsége, inkább az önfenntartás miatt volt szükségem – a szörnyeteg fenntartása miatt. A szökés pedig egyáltalán nem lehetetlen itt, Dél-Oregon vad, őshonos erdős részén. Ha úgy alakulna a dolog… Nem, egyáltalán nem lenne nehéz.

– A papírjaidban az áll, hogy portlandi lakos vagy – zökkentett ki Jeremy.

– És? – kérdeztem halkan.

– Mit kerestél Gold Beach közelében, itt, lent, a déli partszakaszon?

Próbáltam rezzenéstelen arccal elnézni a szürkületben elvesző erdő felé. – Erre jártam.

– Éppen hazafelé sétáltál akkor este? Szakadó esőben? Egyedül?

– Nem igazán…

– Akkor… lerobbant a kocsid?

– Nem – morogtam.

– Akkor miért kellett pont akkor ott lenned? – kérdezte kissé zaklatottan. Éreztem a tekintetét az arcomon, rá kellett néznem – az a szempár csordultig volt érzelmekkel. – Pont ott, pont akkor? Amikor egy lélek se jár arra? És én… A fenébe! – idegesen a hajába túrt.

Igen, ezért kellett volna egyedül sétálnom, hogy az ilyen kérdésekre kitaláljam a választ.

– Még nem volt alkalmam bocsánatot kérni – dörmögte Jeremy.

Megtorpant, hogy szembe fordulhasson velem, ezért én is így tettem. A homlokán aggodalom barázdálta ránc húzódott, leplezetlen őszinteséggel nézett a szemembe, úgy, hogy levegőt is elfelejtettem venni. Nem láttam még ilyen egyenes, kendőzetlen megbánást.

– Sajnálom, Mary! Nagyon sajnálom, hogy három teljes napon keresztül kómában feküdtél miattam, és sajnálom, hogy most itt kell maradnod annak ellenére, hogy tudom, lenne jobb dolgod is. Ez mind az én hibám. Nem akartam felforgatni az életedet.

Minden egyes szót komolyan gondolt. Hirtelen eltöltött a bizonyosság, hogy ő még jobban átlát rajtam, mint Jennifer és hogy tőle sokkal jobban kellene félnem. Mégsem féltem ebben a percben, sőt, azon kaptam magam, hogy azt kívánom, lásson csak át rajtam! Tudja meg, ki vagyok, miféle vagyok, mit miért teszek, és… Eljátszottam a gondolattal, hogy a naiv, kíváncsi, megértő pillantása akkor sem változna. Nagyon izgatott ez a gondolat.

– Én is sajnálom – böktem ki végül.

– Mit? – nevetett hitetlenkedve.

– Hogy kiabáltam veled korábban. – Be kellett vallanom magamnak, hogy tényleg sajnáltam.

Hirtelen közelebb lépett hozzám, mire ösztönösen hátraugrottam. Óvatosan fürkésztük egymást. Végül ő szólalt meg:

– Nézd, én… Figyelj, én olyan szívesen segítenék!

– Mégis miben?

– Gondolom, önvédelemből van nálad fegyver. Amit végül is megértenék, csak… Én… – Elhallgatott. Erre sem volt még kész válaszom, de ekkor hirtelen újra megszólalt: – Vannak ellenségeid?

Tüntetően hallgattam. Egy részem beteges módon élvezte ezt a kérdést, ugyanakkor elbizonytalanodtam, mert az igazat akartam felelni rá. Akár tesztelhetném is, hogy mit bír el a naivitása. Hogy én mit bírok el. Felderíthetném a határokat, csak hogy utána végignézzem, ahogy ez a gyenge alapokra felhúzott terv összedől…

– Oké, akkor máshogy szedem ki belőled. Lássuk csak… Egyet én kérdezek, te őszintén válaszolsz, aztán te jössz.

Az égnek emeltem a szemem, és tehetetlenségemben felnevettem.

– És honnan tudnád, hogy igazat mondok-e? Istenem, Jeremy, hogy lehetsz ilyen gyerekes…

– Ki is a gyerekes, aki nem hajlandó egyetlen épkézláb választ adni? Szar ez a helyzet, tudom. De valamit kezdenünk kell vele, Mary!

Álltam a tekintetét. Megfogalmazta azt, amit azóta érzek, hogy magamhoz tértem.

– Rendben. Kérdezz!

Szemmel láthatóan felderült. – Oké, akkor… Miért van szükséged önvédelemre?

– Nem kell aggódnod értem, tudom, mit csinálok. – Erre kérdően nézett rám. – Nem tudom, Jeremy. Hogy őszinte legyek, nem tudom. Valami vár rám, úgy érzem.

– Érdekes… Most te jössz, kérdezz!

Kapva kaptam az alkalmon. – A házatok nagyon érdekes. Régóta áll itt?

Kicsit hezitált. – Még az őseim építették, az ezernyolcszázas évek közepén. A nagyszüleim restaurálták, és mi is folyamatosan teszünk arról, hogy lakható legyen.

– Hát, tudod, elég lakhatónak tűnik – nevettem halkan. – Minden megvan benne.

– Nem ijeszt meg a mérete?

– Nem – vontam vállat. – Különleges hangulata van. Olyan… misztikus.

Felettébb elégedetten elmosolyodott, és miközben kisimultak a vonásai, sötét haját meglebbentette a szél. Lopva, hosszan figyeltem.

– Te jössz! Kérdezz! – biztatott vidáman, és belerúgott egy kőbe, ami a vízbe pottyant.

– Hány éves vagy?

Egyre jobban élvezte a helyzetet, jót nevetett. Tisztán, vidáman csengett a kacagása.

– Januárban leszek tizenkilenc. Te pedig májusban leszel annyi, ha nem tévedek.

– Ezt meg honnan tudod? – kaptam fel a fejem.

– A papírjaid, tudod…

– Hát persze. – Megszokhatatlan volt, hogy minden adatomat ismeri, beleértve az egyetlen igaz információt a papírjaimon: a születési dátumomat.

– Én jövök – mondta lelkesen.

Közeledett az este, egyre szürkébbé váltak a fenyők halvány körvonalai. Már láttam a hegy csupasz lábát, a sziklát a túloldalon, amiről Jeremy korábban beszélt.

– Hogy szerezted a fegyvereket? Ahhoz még fiatal vagy, hogy ilyen kaliberűt kapj, főleg engedély nélkül.

Dühített, hogy nem hallottam ugyanazt a gyanakvást a hangjában, mint a nővéréében.

– Miért vagy biztos abban, hogy csak önvédelemre kell? – kérdeztem vissza élesen. – Mi van, ha használtam már? Mi van, ha még rosszabb a helyzet? Mi van, ha gyilkos vagyok?

Meglepetten nézett rám, aztán képes volt újra elvigyorodni.

– Hááát, szerintem akkor már biztosan lepuffantottál volna, mert ilyen idegesítő vagyok. Csak rád kell nézni! Kiköpött sorozatgyilkos vagy, Mary.

Pontosan az álnevemet kellett hallanom a szájából ahhoz, hogy még jobban felhúzzon.

– És mi van, ha nem az vagyok, akinek látszom? Nem féltenéd magad? A testvéreidet? Miért nem kérdezed meg, bántottam-e már valakit vagy öltem-e már embert? Ha már annyira kérdezgetőset akarsz játszani, lehetne ez a következő! Gyerünk! Mire vársz?

Elértem a célomat, annyi biztos: elűztem a jókedvét. De annyira, hogy hirtelen visszafordult és elviharzott a ház irányába.

– Már nem is olyan jó ez a játék, ugye? – kiáltottam utána.

Nem állt meg. Soha életemben nem mondtam még ki ilyen dolgokat, de most vágytam rá, jobban, mint bármi másra. Veszélyesen élvezetes volt ez a játék – pontosan ezért szaladtam utána. A karjáért nyúltam, mire megtorpant. A kezemet nézte. Most a kabátjához értem hozzá, így nem történt semmiféle ijesztő villámcikázás. Azok a megmagyarázhatatlan villámok a lehető legfurcsább módon, de összekötöttek bennünket, és jól tudtam, hogy ebben a percben neki is ez jár a fejében – hosszan merültem el a szemében, amikor felnézett rám. Újabb kérdés, amit feleslegesen tenne fel.

– Nézd, meg kell értened, hogy én… bonyolult vagyok – bukott ki belőlem.

– Igen, azt észrevettem – mormolta. – Mindenképpen el akarsz ijeszteni magadtól.

– Békén kellene hagynod. Nem… Nem akarlak belekeverni.

– Már belekeveredtem. Attól kezdve, hogy elütöttelek.

Óvatosan figyeltem. Annyira naivan őszinte volt, olyan tiszta! A szörnyeteg korántsem hozzá hasonló áldozatok után kutatott; azok a fiúk egytől egyig tehetetlennek és elveszettnek érezték magukat a zsarnok világban, és én erre nyújtottam megoldást: a végső menekülést. Most pedig itt állt előttem ez a tiszta és vidám fiú, aki kezdett mindent összekavarni bennem. Szöges ellentéte volt a mostani helyzetem annak, amiben eddig éltem. Jeremy naivitása átragadt rám, és egy őrült pillanatig azt hittem, ő talán meg fog érteni. Támaszra volt szükségem, egy biztos pontra, hogy ne uralkodjon el rajtam a szörnyeteg. Talán meg lehet csinálni, talán lehetséges… Ő maga mondta: kezdeni kell valamit ezzel a helyzettel. Hogy ki akartam-e őt használni? Lehet. Meg kellett próbálnom valamit.

– Jeremy – futottam neki kelletlenül. A józan eszem vészesen tiltakozott az ellen, amit tenni készültem. – Sok mindent nem tudsz rólam, és nem is értenéd, higgy nekem. De… ez a helyzet, hogy itt kell maradnom veletek… nekem nagyon új. Én mindig magányos voltam.

– Megértem, hidd el! De azt akarom, hogy maradj! Érzem, hogy tudnék segíteni neked.

– Szeretném, ha… El akarok mondani valamit, azt hiszem. – Innen már nincs visszaút.

– Oké, rendben, nyugodj meg! – suttogta.

Odaléptem a folyóhoz, jéghideg vizet mertem a tenyerembe, és megmostam az arcom. A hajamra is fröcsköltem valamennyit. A szívem hevesen vert, és akkor… abban a pillanatban éreztem, hogy megcsap a szörnyeteg figyelő ébersége. Miért is gondoltam, hogy alszik? Megszorongatott, figyelmeztetett – forró hullám kúszott át az egész testemen, még jobban felgyorsítva a szívverésemet. Ádázul dolgozott ellenem. De ekkor újra felnéztem Jeremyre. Türelmesen várt rám, leguggolt mellém. Hitetlenkedve csóváltam a fejem, felnevettem. Ziháltam a forróságtól, a félelemtől…

Na, erre mit lépsz, rohadék? Ilyet még nem csináltunk, te meg én. Próbáljuk ki!

– A papírjaimra nem sok valós adat van írva. A születési dátumomon kívül szinte minden hamis rajtuk. – Nyeltem egyet. A torkom égett.

Összeráncolta a homlokát. – Ki elől menekülsz?

– Nem tudom. Lehet, hogy önmagam elől. De én bízni szeretnék benned, és ehhez azt szeretném… ehhez azt akarom, hogy az igazi nevemen szólíts.

– Nem kell ezt csinálnod… Látom, hogy milyen nehéz.

De, ezt kellett tennem. Ki akartam mondani azt, amit eddig senkinek sem árultam el, és magamnak sem mondogattam túl gyakran. Idegenül fog hangzani, és fájni fog.

– A nevem… – kezdtem erőtlenül. – A nevem… – Lehunytam a szemem. – Helena.

És nem fájt. Nem fájt az igazság. Alig tudtam elhinni. Jeremy boldogan rám mosolygott.

– Büszke vagyok rád. Nem tudom, miért volt ez ennyire nehéz, de jól csináltad.

– És jobban is érzem magam – nevettem fel halkan.

– Na, látod! – Elindultunk a ház felé a félhomályban. – Egyébként meg… nagyon szép név. És a vezetékneved? Az is más, mint a Clarkson?

Bólintottam. – Ferrer.

Vagy egy teljes percen át csendben ballagtunk egymás mellett, csak a folyó csobogása és a talpunk alatt csikorgó kövek hallatszottak.

– Köszönöm, hogy elmondtad és hogy bízol bennem, Helena Ferrer.

Lehunytam a szemem, mélyet sóhajtottam megkönnyebbülésemben. Mit szólsz, rohadék? Tudom, mit szólsz. Ha rosszul sül el a dolog, még mindig megoldhatjuk egy ravasz meghúzásával.

3. ESTI MESÉK

„IT FEELS LIKE AS IF SOMEBODY

WAS GRIPPING MY THROAT

AND SQUEEZING…”

My Chemical Romance – Sleep

– Valami miatt bujkálnod kell? Rosszakaród van, üldöznek? Bocs, csak… Mi visz rá egy tizennyolc éves lányt, hogy hamis papírokkal létezzen a világban, álnév alatt, fegyverrel a táskájában? Komolyan aggódom érted.

– Már mondtam, tudom, mit csinálok. Tudok vigyázni magamra.

– Persze…

Nem tehettem róla, megmosolyogtatott az aggodalmával, de a visszafelé vezető úton inkább én kérdeztem tőle, nehogy tovább faggasson. Mesélt a házról, ami tényleg érdekelt, és elmondott pár dolgot a felmenőiről is, akik annak idején még Európából hajóztak át az Újvilágba, és később Oregon állam déli részén telepedtek le.

– A Raveneknek hatalmas birtokaik voltak a part közelében, szinte ők uralták a vidéket. De idővel egyre kevesebben lettek, és a birtokok is elnéptelenedtek. És most itt élünk, hárman. Csak három holló maradt.

Elrévedve meredt a folyó vizére.

– Mi történt a szüleiddel? – kérdeztem.

– Apám nem sokkal Jet születése után eltűnt. Anya nyolc évvel ezelőtt autóbalesetet szenvedett. Jet legalább rá emlékszik. – A hangja és a tekintete is komolyra változott. – Jenniferre maradt az anyaság feladata, és próbáltam nem megnehezíteni a dolgát. Amikor már egyedül is tudtam vigyázni Jetre, Jen elkezdte az orvosit, mert évek óta erre készült. Rengeteget ingázott miattunk, de mivel zseni, „szegény” így is alig négy év alatt elvégezte az egyetemet. Minél előbb diplomát akart szerezni, hogy dolgozhasson. Be akarta bizonyítani magának és nekünk is, hogy képes gondoskodni rólunk. Jen nagyon erős, mindig is az volt.

Érdekes színben tüntette fel előttem a nővérét, de tudtam, hogy igazat mond; nem volt nehéz kitalálni, hogy Jennifer leginkább azért tart itt engem, hogy a családját, Jeremyt védje attól a bizonyos feljelentéstől, amit megtehetnék. Hiába magyaráznám neki, hogy ettől nem kell tartania.

Annyira elmerültem Jeremy meséiben, hogy észre sem vettem, amikor eltávolodtunk a folyótól. Ott állt előttem a hatalmas ház, a nappaliból fény szűrődött ki az ablakokon keresztül.

– Jen még nincs itthon, ma is ügyel – mondta Jeremy a kocsifeljárót nézve. A grafitszürke Mercedes már nem parkolt a ház előtt, az acélkék BMW viszont ott állt.

– Az a kocsi a tiéd, ugye?

– Igen. Már találkoztál vele… – morogta.

Felsóhajtottam. – Elfelejtenéd végre?

– Micsoda? – Elképedve meredt rám. A házból derengő fények miatt tisztábban kivettem az arcát. – Lehet, hogy neked könnyű elfelejteni, mert nem is emlékszel az egészből semmire, de… El sem tudod képzelni, milyen szörnyű volt! Megpróbáltam félrerántani a kormányt, de hiába fékeztem, így is… Végignézni, ahogy valaki miattam sodródik az út szélére, és utána csak úgy hazahozni, titokban, mielőtt valaki meglát… Amíg te kómában feküdtél, szinte sokkos állapotban voltam. Még most is… – mormolta, aztán megpróbálta egy mély sóhajjal összeszedni magát. – Inkább együnk valamit. Korán szoktam lefeküdni, szóval…

– Sajnálom – vágtam a szavába. – Olyan gyorsan történt minden. Bele se gondoltam… Elég sok mindenbe nem gondoltam bele.

Hagytam, hogy a szégyen végigsöpörjön rajtam – és újra elhitesse velem, hogy most őszinte lehetek, most önmagam lehetek, mert a szörnyeteget mélyre temettem. És ez Jeremynek is tetszett; nem szólt semmit, csak elmosolyodott.

Arra léptünk be a kandalló tüze által és a csillár fényével megvilágított nappaliba, hogy Jet ott üldögél a rézvörös kanapén, egy könyvvel az ölében.

– Hát ti meg hová tűntetek? – pillantott fel. – Felhívhattál volna!

– Hoppá, bocs, tényleg – nevetgélt Jeremy, miközben levette a dzsekijét. Nagyon furcsa érzés volt felakasztani a fogasra a kabátomat az övé mellé.

– És naná, hogy itt hagytad a telefonodat.

– Valamiért megfeledkeztem róla. – Még szélesebb lett a vigyora. – Mi történt, hogy nem a szobádban kuksolva olvasol, kisöcsém?

– Nem árt a környezetváltozás – vont vállat Jet, és visszapillantott a könyvére, de aztán hirtelen felkapta a fejét. – Hé, de most tényleg, hol voltatok?

– Sétáltunk – bukott ki belőlem. Jeremy értékelte, hogy kommunikálni próbálok másokkal is rajta kívül. – A tesód megmutatta a környéket.

– És… és tetszett?

– Nagyon.

Felcsillant a szeme, és becsukta a könyvét.

– Hé! – felugrott, és hozzám sietett. – Akkor Mary most itt fog lakni? Mármint… mármint velünk? Komoly? És meddig? És az…

– Jet, állj le! Ha elijeszted, lehet, hogy nem tudom még egyszer visszahozni.

Az öccse kissé megszeppenve visszaült, és ismét belefeledkezett az olvasásba, mi pedig bevettük magunkat a konyhába. Jeremy kérdés nélkül nekiállt sajtos melegszendvicseket gyártani, de most nem hagytam, hogy kiszolgáljon, segítettem neki, és nagyon vigyáztam, hogy még véletlenül se érjek hozzá. Legszívesebben előhozakodtam volna a furcsa villámok témájával, és tudtam, hogy neki is ez jár a fejében, amikor csak a kezemre pillant.

– Tudod, érdekes lesz, ha Jet és Jennifer Marynek fog szólítani, én meg másként – jegyezte meg, ahogy nekiálltunk állva vacsorázni.

– Mégis mit gondolsz, hogy reagálnának, ha elmondanám nekik? Különösen Jennifer…

– Ugyan már, Hel! Jennifer nem olyan rideg, mint gondolod, csak nagyon… gyakorlatias, és nincs ideje érzelgősködni.

– Minek szólítottál? – kérdeztem földbe gyökerezett lábbal.

– Helnek, azt hiszem – sandított rám két falat között. – Baj?

– Hát… nem tudom. Olyan furcsa. És ironikus – tettem hozzá szárazon.

– Ironikus?

– Hát, ha az l-t megdupláznád a végén… Hagyjuk!

– És ez miért ironikus?

Elvettem az üres tányérját, és szó nélkül nekiálltam mosogatni, amin ő nagyon jól szórakozott. A maradékot félretette Jetnek.

– Gyakran főzöl? – kérdeztem. – Ha Jennifer sokáig dolgozik, nincs mindig ideje rá, nem?

– Ja. Nem vagyok valami díjnyertes séf, de Jet mindig megeszi, amit csinálok. Jennifernek sikerült örökölnie anyánk érzékét a főzéshez. De azért abból a tésztából szerintem tényleg ne egyél – bökött a hűtő felé. – Amikor valami újjal kísérletezik, a konyhából is labort csinál.

Felnevettem. Az a gondtalan, csilingelő hangfoszlány olyan szokatlan volt még nekem is, hogy belepirultam. Nem szoktam megengedni magamnak ezt a fajta felszabadultságot.

– Te egyébként mit tanulsz? – köszörültem meg a torkomat. – Dolgozol?

– Gold Beachen egy hangszerboltban vagyok eladó – felelte a pultnak dőlve. – Elég laza meló, fél műszakban vagyok ott. De így legalább nem érzem hasznavehetetlennek magam, és még pénzt is keresek, ha nem is túl sokat. – Kajánul elvigyorodott. – Meg jó zenéket lehet ordíttatni meló közben, szóval mindenképpen megéri.

– Az jó lehet.

– Na, és te mit csinálsz?

Magamban lefuttattam az igaz választ erre a kérdésre: másokon élősködöm, amíg a szörnyeteg arra nem késztet, hogy megöljem őket, és pontosan emiatt élek vándoréletet.

– Jelenleg semmit – válaszoltam kimérten, a konyhai rongyban törölgetve a kezem. – De megélek, az én szüleim is jómódúak voltak.

Jeremy felnevetett. – Kis munkakerülő! Fenébe… Lassan nyolc óra, aludnom kellene.

– Annyira korán kelsz holnap a meló miatt?

– Nem, nem… Csak szeretek eleget aludni, ha tudok – meredt előre a vállát vakargatva. Aztán felkapta a fejét. – Tudod, amíg Jennifer itt akar tartani, addig nem kell feltétlenül… Ööö, szóval, azt akarom kinyögni, hogy szeretnélek kiengesztelni a baleset miatt, ha ez egyáltalán lehetséges, és… Bevihetlek a városba, ha szükséged van valamire. Nem vagy rab. Remélem, nem érzed úgy. Csak vendég. Oké?

Bármit elhittem volna neki, ha ilyen óvatos-féltőn néz rám.

– Oké, Jeremy. – Még egy mosolyt is összehoztam. – Ahogy gondolod.

– Akkor, jó éjt… Helena.

– Jó éjt!

A nappaliból beszűrődött, ahogy megfenyegeti az öccsét, mit fog tenni vele, ha még a sajtos szendvicset is elfelejti megenni két fejezet között, mire Jet mormogott neki valamit, és erre Jeremy harsányan felnevetett. Szélesedett a mosoly az arcomon. Összehajtogattam a törlőrongyot, miközben megpróbáltam nem halálra rémülni az érzelmeimtől.

***

Felhúzott térdeimet átkarolva ültem az ágyon, a vaksötétben. Elmúlhatott már éjfél is, mégsem tudtam aludni. Még mindig az visszhangzott a fejemben, ahogy kimondta a nevemet. Valahogy elhitette velem, ha csak egy másodperc erejéig is, hogy én is csak ember vagyok, akinek szép nevet adtak, aminek a hangzását élvezni lehet, ha a megfelelő ember mondja ki.

Hátrébb csúsztam az ágyon, a falhoz nyomtam a fülemet – hiába. Semmiféle nesz nem hallatszott át a szobájából. Hát persze, a ház jól van hangszigetelve, még a folyó moraja sem ér el hozzám, akkor miért hallanám most Jeremyt? Egyáltalán mit művelek? Hallani akartam, ahogy alszik? Nevetséges…

És az a gondolat is nevetséges volt, hogy csak úgy, egyszerűen el tudok majd aludni azok után, ami délután történt kint, a szabadban. Amit csak Jeremy, a folyó meg a fenyőfák hallottak. Elárultam magam. Elindultam lefelé egy lejtőn, amin nem fogok tudni megállni; az igazság és a megkönnyebbülés íze túlságosan csábító volt. Mi lesz, ha leérek a lejtő legaljára? Amikor már azt is elmondom neki, hogy miért kerestem áldozatokat? Akarom én ezt? A szörnyeteg csak erre vár.

Hirtelen zajt hallottam. Jeremy ajtaja nyílt ki, biztos voltam benne. Az ajtóhoz szaladtam, és rátapasztottam a fülem. Igen, ő volt. Egy másik ajtó is kinyílt, aztán gyorsan becsapódott.

Újabb tíz percet töltöttem hallgatózással, eredménytelenül. Visszamásztam az ágyba, és vártam, hogy visszajöjjön a szobájába, de eltelhetett már vagy fél óra, és semmi nem történt. Gyanítottam, hogy a fürdőszobában van, de elvetettem a gyomorrontás lehetőségét, mivel a vacsorától én sem voltam roszszul. És ekkor kezdtem el aggódni. Mi van, ha tényleg rosszul van? Mi van, ha elájult?

Felugrottam az ágyról, amikor leesett a megoldás: bekopogok, mintha nekem is szükségem lenne a mosdóra, így megtudom, bent van-e. Halkan lenyomtam a kilincset, és körülnéztem a kis folyosón. Senki. De a fürdő ajtaja alól vékony fénycsík vetődött a szőnyegre.

– Jeremy? – kérdeztem halkan, miközben bekopogtam. – Bent vagy? Jól vagy?

– Jól.

Hát persze hogy nem volt jól. Erőtlennek és kimerültnek hallatszott.

– Biztos? – kérdeztem bizonytalanul. – Már vagy fél órája bent vagy, hallottam az ajtót.

– Bocs, ha felébresztettelek – jött a halk válasz az ajtó túloldaláról.

– Nem aludtam.

Csend. A tenyerem izzadni kezdett az ajtófélfán.

– Tudom, hogy nem vagy jól – nyögtem ki. – Tudok segíteni? Hozzak valamit?

Frusztrált sóhaj hallatszott a fürdőből.

– Gyere be, mert addig úgysem alszol el, amíg még egyszer fel nem idegesítesz ma.

Azon nyomban benyitottam – és rögtön megbizonyosodhattam róla, hogy valóban nincs jól. A hátát a csempének támasztva ücsörgött a hideg kövön, és ezzel talán még nem is lett volna baj, ha nem látom, milyen hasonló árnyalatú az arcbőre és a hófehér csempe. A haja összevissza állt, izzadságcseppek kúsztak a nyakán és a halántékán.

Letérdeltem hozzá. – Hánytál?

Lehunyta a szemét, és megcsóválta a fejét.

– A vacsorától lettél rosszul?

Ismét nemet intett.

– Akkor mi a baj? – unszoltam.

És megint fejcsóválás. Letelepedtem mellé, a fejemet ugyanúgy a falnak támasztottam, ahogy ő, de ekkor vészesen megremegett az ajka. Nagyon rosszul lehetett. Pizsamanadrág és trikó volt rajta, és az utóbbi teljesen átázott a hideg verítéktől.

– Fázol?

– Nem – nyögte ki.

– Jeremy, mi a baj?

Szárazon elnevette magát. – Szánalmasan nézek ki, ugye?

– Dehogy! Betegnek.

– Álmok – mondta rekedtesen.

– Álmok? – kérdeztem megrökönyödve. – Rémálmod volt, attól vagy rosszul?

– Olyasmi…

Egyik pillanatról a másikra zihálni kezdett, csak úgy kapkodta a levegőt, de legalább végre kinyitotta a szemét. Az a kristálykék tekintet még mindig tiszta volt, de megkínzott is.

– Mit hozzak? – kérdeztem gyorsan.

– Vizet – lehelte.

Hát persze, víz, te idióta! Felpattantam, elővettem egy üvegpoharat a szekrényből, az egyik mosdókagylónál teletöltöttem hideg vízzel, majd odanyújtottam neki. Amikor érte nyúlt, végigsúrolta pár ujjamat, de nem éreztem az érintését, csak a velőtrázó, csípős, szúró villámot, amivel megráztuk egymást. Felszisszentem. Azt hittem, elejtem a poharat, de összeszorítottam a fogam, és sikerült megtartanom, így csak a víz fele loccsant ki.

– Sajnálom, nem akartam. – Jeremy a csuklóját dörzsölte fájdalmában. – Ha egyáltalán én voltam…

Inkább letettem a poharat a földre. Az ujjaim még mindig égtek a villámoktól – olyan szokatlan érzés volt a fájdalom, amit már másodszorra éltem át, hogy teljesen ledöbbentem, de tudtam, hogy kettőnk közül most ő van rosszabbul. Visszaültem mellé, vigyázva, hogy kellő távolságot tartsak köztünk, ő pedig kortyolt a vízből.

– Tudok még valamit segíteni? – mormoltam.

– Igen – suttogta lehunyt szemmel. – Maradj itt velem. Jó, hogy van mellettem valaki, és nem egyedül kell végigcsinálnom.

Elállt a lélegzetem. Hát tessék, ez is teljesen új: valakinek igazából szüksége van a segítségemre. Ennek a furcsa srácnak, aki megrázott az ujjaival… És én segíteni is akartam neki. Senki és semmi nem volt most itt rajtunk kívül, aki meg tudott volna győzni arról, hogy rosszul jövök ki belőle, ha segítek rajta.

– Mit álmodtál?

– Nem tudom – csóválta a fejét.

– Nem emlékszel rá?

– De.

Ennek nem sok értelme volt.

– Olyan… – kezdte elhaló hangon – homályos az egész. Egyik pillanatban mindenhol lángokat látok, a másikban egy jéghideg tavat, aminek a tükrében magamat látom. És valaki ott van, aki engem üldöz. És mindig elkap! – nyögött fel fájdalmasan. – És nem tudok ellene mit tenni, mert ő gyorsabb nálam. A végén mindig megégek vagy a tóba fojtanak. Teljesen átjár az érzés, megőrjít. Mindig azt érzem, hogy igen, ez most már tényleg nem álom, ez a valóság, és meg fogok halni. És most, miután vége van, bármikor lehunyom a szemem, még mindig ugyanezt látom, olyan nehéz megszabadulni tőle!

– Ez visszatérő? Hányszor volt már ilyen álmod?

– Már nem számolom – felelte. – Két hete ez megy. Két hete alig alszom.

Abban a pillanatban máris világos volt, miért ment el korán lefeküdni.

– De… hisz ma olyan frissnek tűntél! – bizonygattam neki.

– Igen, mert tegnap kivételesen többet aludtam, mint bármikor máskor. Nem álmodtam semmit, és ez csodaszámba megy.

Amikor újra rám nézett, a tekintete kicsit nyugodtabbnak tűnt. Ha akkor van bajban, amikor lehunyja a szemét és újra elé kerülnek a rémképek, majd gondoskodom róla, hogy nyitva tartsa a szemét és rám figyeljen inkább. Csendbe burkolóztunk, és hosszan, perceken át néztük egymást. Az arca minden apró vonását és jellegzetességét feltérképeztem, és közben próbáltam megnyugtatón, melegen tekinteni rá. Eleget gyakoroltuk ezt a szörnyeteggel, mással, más célból, amikor Mary szemével kellett látnom. De Jeremy tudja az igazi nevemet, és ki akartam deríteni, hogy ez mit jelent számomra. Valószínűleg nagyon veszélyes játék, de itt, most, ebben a percben nem éreztem, hogy tartanom kell ettől a fiútól.

– Köszönöm – suttogta pecekkel később. – Jobban vagyok.

A szívem ismét hevesen vert. Segítettem valakin. Önszántamból, önzetlenül.

– Gondolod, hogy ha most elmész aludni, újra előjön az álom?

– Nem tudom – sóhajtott. – Na, és te? Miért nem alszol hajnali kettőkor?

– Hát… A mai napról gondolkoztam. Olyan sok minden történt.

– És mire jutottál? Mármint a szökési terveiddel kapcsolatban.

Lesütöttem a szemem. Erőt kellett merítenem ahhoz, amit készültem kimondani.

– Nem hinném, hogy el fogok menni. – Alig hallottam a saját hangomat. – Ha maradnom kell, és ha maradhatok, akkor…

– Ezt most mondd el úgy is, hogy a szemembe nézel!

Felkaptam a fejem. Jeremy lényegesen jobban nézett ki. Az egészséges arcszíne is kezdett visszatérni.

– Nem fogok elszökni. – Tudtam, hogy amikor a szemébe

nézek, csak az igazságot mondhatom. – Úgysincs hová mennem, és Jennifer sem engedne el.

– Én sem engednélek el. Addig nem, amíg nem tudom, miért használsz hamis iratokat.

Az őszinte aggodalom csak úgy sütött a szeméből, úgy éreztem, lyukat éget bennem. Nem tudtam, mit feleljek erre, és ő sem firtatta, inkább lassan feltápászkodott. Együtt léptünk ki a csendes kis folyosóra. Valami nagyon kikívánkozott belőlem, és amikor Jeremy visszapillantott rám a szobája ajtajából, ki is böktem:

– Ha megint rosszat álmodsz… Esetleg mielőtt magadra zárod a fürdőt, átkopoghatnál, hogy menjek veled.

Kimondtam, visszavonhatatlan volt. Ő egy ideig hallgatott, aztán halkan megszólalt:

– Eddig sem zártam be az ajtót.

Kaptam még tőle egy utolsó, kimerült félmosolyt. Átfutott az agyamon, vajon most fél-e visszamenni aludni. Abban biztos voltam, hogy ha megint szüksége lenne arra, hogy mellette legyek, nem fogok habozni. Ezzel esélyt adott nekem arra, hogy – ha csak egy kicsit is – hasznosnak érezzem magam. És én segíteni akartam. Én, akinek arról szól az élete, hogy gyilkol, és ezt képes segítségnek és megváltásnak nevezni, mert valamilyen hazugságot el kell hitetnie magával, hogy érzéketlenül végig tudja csinálni azt, amire a szörnyeteg kényszeríti.

Egy nap sem telt még el azóta, hogy először meghallottam Jeremy hangját, és olyan érzelmek mozdultak meg bennem, amelyeket eddig félelmetesen mélyre kellett temetnem. Ezek az én igaz, őszinte érzelmeim voltak – én voltam, önmagam. Ez lennék én? Meddig fajuljon ez a kísérlet, ez a játék? Csak rajtam múlik? Nem, ez sosem volt így, mindig az a rohadék győz…

De mi van akkor, ha most az egyszer én hallgattatom el a szörnyeteget, és nem ő hallgattat el engem?

4. EGYENSÚLY

„You’re playing with fire, it burns your skin

It feels too good, you’re in love with the heat

You can’t get out, fire is feeding you”

Negative – L.A. Feeding Fire

A hatalmas ablakokon beszűrődő délelőtti világosságra ébredtem, és a faliórára pillantva elállt a lélegzetem: tizenegy órát mutatott. Lehetetlen! Kellett nekem hajnalig fent lenni és agyalni! Miért nem ébresztett fel Jeremy?

Az ágyból kiugorva újabb döbbenetbe estem: odakint, a Pistol túlsó partján hófoszlányok borították a fenyőfák ágait. Lenyűgözve bámultam a porcukorszerű, vékony hóréteggel fedett köveket a vízparton. Varázslatos dolgokra képes a természet, ami a vándorlásaim során sokszor menedéket nyújtott nekem. Vigyázott rám. Mindig otthonosan éreztem magam, ha a szabadban kellett barangolnom. Hogyha valakiben, az Anyatermészetben bízhatok