Kulcsár István

GYILKOSSÁG A MAGYAR KÖVETSÉGEN

Kulcsár István eddig megjelent
könyvei az Atlantic Press Kiadónál:

SZEXMENTES ÖVEZET, 2014

KARTÁRSAK ÉS KORTÁRSAK, 2015

DARABONT – Mihail Kamjanyicin álnéven, 2016

GYILKOSSÁG A MAGYAR RÁDIÓBAN, 2017

DZSIHÁD A DUNA-PARTON, 2018

NEM EZT ÍGÉRTÉTEK, 2020

PRIVÁT PANOPTIKUM 2022

Budapest, 2021

GYILKOSSÁG A MAGYAR KÖVETSÉGEN

© Kulcsár István, 2021

Szerkesztő

Bokor Pál

Tördelés, tipográfia

Kiss András

Címlap

Sobota

A kiadásért felel
az Atlantic Press Kiadó igazgatója

Atlantic Press kiadó

1114. Budapest, Bartók Béla út 55.

atlantic.new@atlanticpress.hu

www.atlanticpress.hu

Minden jog fenntartva

© Atlantic Press Kiadó, 2021

ISBN 978-963-557-013-3

I.

A tanácsosnak reménytelenül nyoma veszett.

– A macska rúgja meg! – kommentálta a számára pillanatnyilag legkellemetlenebb eseményt Szűcs Bertalan nagykövet, amikor Kósa Henrik, a helyettese még tíz órára sem került elő. Márpedig a nagykövetnek ma, kedden 10 óra 30 perckor volt jelenése a Sztáraja ploscsagyon, vagyis az Öreg téren, a Szovjetunió Kommunista Pártja Központi Bizottságának Nemzetközi Osztályán, tehát már ugyancsak ideje lett volna elindulniuk.

Félreértések elkerülése végett: a nagykövet nem a macskát biztatta, hanem az Isten nevével kezdődő szavakat próbálta helyettesíteni ezzel az enyhébb kifejezéssel, miközben magában nem is rúgásra, hanem egy olyan cselekedetre gondolt, amelynek többnyire népszaporulat a következménye.

Amúgy nem kétséges: a ferencvárosi (franzstadti) lakatosműhelyben, ahol Szűcs Berci szocializálódott, a bosszúságot a többi között ezzel a comme il faut-nak aligha minősíthető felszólítással fejezték ki. Igaz, Szűcs Bertalan azóta alaposan megváltozott. Legalábbis a beszédstílusa.  Merthogy termetre nem lett magasabb, viszont eresztett egy kicsiny, de letagadhatatlan pocakot, kopasz fejbúbján pedig megcsillant a rásütő nap, és a fiatalon viselt kitaposott sarkú cipő helyett drága, csináltatott lábbelikben és méretre szabott öltönyökben járt. Úgy, ahogyan egy ötvenedik évén alig túljutott rendkívüli és meghatalmazott nagykövethez illik. (Illetve mégsem egészen úgy, mert bár Szűcs öltönyei jól voltak szabva, rajta mégis úgy álltak, mint tehénen a férfi alsónemű.)

Kósa Henrik tanácsosnak, az első beosztottnak (diplomáciai zsargonban így nevezik a misszióvezető helyettesét) már 10 perccel 10 előtt jelentkeznie kellett volna a nagykövetnél, de nem tette. Ami pedig nem volt rá jellemző. Kósa ideális diplomata alkat volt: jóképű, diszkrét, pókerarcú, és mindenek felett pontos, fegyelmezett. És mellékesen: anyanyelvén kívül hat nyelven – oroszul, angolul, németül, lengyelül, törökül és svédül – beszélt. Mindennek köszönhetően alig harminchét éves korában ő lehetett a második ember a magyar diplomácia számára legfontosabb külképviseleten, a moszkvai nagykövetségen.

Igaz, Kósa Henrik nemcsak az említett tulajdonságainak és képességeinek köszönhette karrierjének szárnyalását. Tudniillik a diplomata az említetteken kívül még egy fontos nyelv birtokában volt: értett a nők nyelvén. Magyarán, ha akarta, szinte bármelyik szoknyás egyént képes volt magába bolondítani. Az történt, hogy amikor a Külügyminisztérium 3. számú területi osztályán gépírónőként tevékenykedő csinibabának adott speciális nyelvórákat, a miniszterhelyettes úgy vélte: a Kósával való közös tulajdonlás (merthogy Margitka a miniszterhelyettest is kegyeiben részesítette) megszüntetésének legegyszerűbb módja az, ha a fickót mielőbb kihelyezik egy külképviseletre. És mivel abban a pillanatban csak a moszkvai nagykövetség első beosztotti posztja volt betöltetlen, hát oda került. És bár nőtlen jelölt esetében ritka gyakorlat a kihelyezés ilyen magas diplomáciai posztra, ez esetben a miniszterhelyettes akarata ezt felülírta.

Kósát meglepte a sebtében utána dobott I. osztályú tanácsosi cím meg a fontos beosztás, de nem titkoltan örült neki, igaz, csodálkozott is rajta. A moszkvai diplomata egyetem, az MGIMO elvégzése után került a Külügybe, ahol arra számított, hogy orosz, angol vagy német nyelvtudásának megfelelő beosztásba kerül. (Az egyetemen az angol volt az első, a német a második idegen nyelve). De nem. Előbb a minisztérium gazdasági osztályán intézte a külszolgálatosok illetményének utalását, majd két év múltán az ankarai nagykövetségen találta magát, ahol vajmi kevés hasznát vette kiváló orosz és tűrhető lengyel nyelvtudásának. (Az utóbbit akkor szedte össze, amikor ösztöndíjas egyetemista korában három évig lengyel diákokkal lakott egy kollégiumi szobában.) Sebaj, Ankarában, ahol a protokolláris és a kulturális ügyek gazdája volt, megtanult törökül is. Az ottani kihelyezés után odahaza az ázsiai ügyekkel foglalkozó főosztályon volt indiai és ceyloni referens, majd a gondos káderpolitikának köszönhetően a stockholmi nagykövetségre irányították. Onnan pedig csak néhány hónappal korábban került haza, és a következő kihelyezésig elvben még évekig kellett volna a Bem téren aszalódnia, ám egy szép nyári napon közölték vele, hogy készüljön, pontosabban ne készüljön, mert felkészülési idő nélkül, alig egy hónap múlva indul Moszkvába. A korábbi tapasztalatok után kifejezetten meglepte, hogy teszem azt, nem Algériába vagy Iránba, hanem a Szovjetunióba küldik, annak ellenére, hogy jól beszél oroszul és megfelelő hely- és emberismerettel rendelkezik.

Amikor másfél évvel ezelőtt Moszkvába érkezett, a nagykövet barátságosan fogadta. Igaz, nem tegeződött össze vele. Az öregedő hivatalsegéden kívül, akit még srác korából, az Illatos útról ismert, Szűcs Bertalan senkivel sem volt pertuban, de támaszkodott rá, kikérte a véleményét és minden hivatalos tárgyalására magával vitte. Tolmácsolni. Most is ezért kérette 9 óra 50 percre, hogy együtt menjenek a szovjet pártközpontba. A nagykövet ugyanis nem beszélt oroszul. Pedig a háború utáni első követ, majd nagykövet Szekfű Gyula kivételével jól-rosszul, de valamennyi elődje beszélt Puskin nyelvén. Révész Géza például, akit a honvédelmi miniszterségből buktattak a moszkvai nagykövetség élére, korábban húsz éven át élt emigránsként a Szovjetunióban, és ezért kiváló volt a nyelvtudása. És hibásan bár, de valamennyire mégiscsak beszélt oroszul az a három, egymást váltó moszkvai nagykövet is, aki történetesen Békésből származott – Szobek András, Szkladán Ágoston és Boldoczki János, akinek szlovák volt az anyanyelve.

Fogadásokon, nem hivatalos csevejek alkalmával tulajdon felesége tolmácsolt a nagykövetnek. A Mirjamnak anyakönyvezett Mária asszony (orosz kapcsolataiknak: Marija Szidorovna) ugyanis aknaszlatinai származékként (egy ottani szatócs lányaként jött a világra) a jiddisen kívül még zsenge ifjúságában elsajátította a ruszint és a magyart, sőt, ha muszáj volt, még románul is képes volt megszólalni. Persze az ő orosza afféle konyhaszintű orosz volt, de éppen elegendő akkor, ha szovjet vendégek feleségével vagy baráti nagykövetek hitvesével kellett bájcsevegnie. Így azután például azt, hogy dinsztelni, meghívni, aranyos vagy pletykálni, tudta mondani oroszul, de azt, hogy ideológiai elhajlás vagy szocialista tábor, azt már nem. Ezért hivatalos tárgyalások során tolmácsolásra a férje nem vehette igénybe. Különben is, Mária asszony már csaknem egy éve odahaza, illetve Csehszlovákiában kúráltatta magát, tegyük hozzá: egyelőre eredménytelenül. Az asszony pedig csak egyre hízott, férje rosszmájú beosztottjai szerint már a követség nagy tárgyalójának dupla szárnyú ajtaján is alig fért be. Az orvosok minden erőfeszítése sem volt képes ellensúlyozni Szűcsné zabálását, amire akadt ugyan magyarázat (az auschwitzi fél éves éhezést kompenzálta ezzel), de attól nem fogyott le.

Amióta kikerült hitvese éber ellenőrzése alól, a nagykövet minden tekintetben a követségen dolgozó Nágyával pótolta őt. A küszöbön álló feladatra azonban nem vehette igénybe. Mert bár a nála jó két évtizeddel fiatalabb hölgy tökéletesen bírta az orosz nyelvet, lévén az az anyanyelve, viszont annyira törve és csekély szókészlettel beszélt magyarul, hogy ugyancsak alkalmatlan volt hivatalos tolmácsnak. Nágyát egy, a moszkvai pártfőiskolán végzett, majd odahaza a miniszterelnökségen magas beosztásba került káder importálta hazánkba. A férj azonban egy napon váratlanul elhalálozott, az asszonykával pedig az elvtársak nem tudtak mit kezdeni. Hazamennie gyakorlatilag nem volt hová, Magyarországon pedig nem tudott gyökeret ereszteni. Akkor találta ki valaki, hogy küldjék ki a moszkvai nagykövetségre: így a magyar állam gondoskodik róla, ugyanakkor otthon is lesz. A halk szavú, akaratgyönge fiatalasszonyt jobb híján a sajtóattasé mellé rendelték afféle második hátramozdítónak. Egy darabig a dossziékat rendezgette, azután egy napon, életében először a sarkára állt és kijelentette, hogy ebből neki elege van, nem csinálja tovább. A sajtóattasé méregbe gurult és alaposan eligazította, ám valószínűleg némileg gorombábban, semmint azt az őzike-szelídségű és természetű asszonyka megérdemelte volna. Az őzike azonnal panaszra ment a nagykövethez, aki iránt határozott bizalmat érzett. Talán nem is egészen alaptalanul, hiszen a főnök ekkoriban már egyszer-kétszer hétvégi kirándulásra is magával vitte, további reményeket keltve a nőben.

– Tudja maga, ki az az elvtársnő? – ripakodott rá a nagykövet a konfliktus alkalmából raportra rendelt sajtóattaséra, aki azonban, mint ekkor is kitűnt, nem csak lefelé tudott goromba lenni.

– A nagykövet elvtárs kurvája – volt a rövid, meggondolatlan válasz.

A sajtóattasé 24 órán belül Magyarországon találta magát.

A nagykövet pedig most itt állt nyárvíz idején tolmács nélkül, pedig ilyenkor a délelőtti csúcsban nem is biztos, hogy fél óra alatt beérnek a Sztáraja ploscsagyra. A gépkocsija jobb első sárhányóján ugyan ott lengett a kisméretű magyar zászló, és a sofőr e jelképpel felszerelkezve jóformán bármilyen szabálytalanságot elkövethet a forgalomban, de miután sziréna nem volt az autón, a forgalom többi résztvevője magasról tett a nagyköveti lobogóra. A nyárvíz pedig a szó szoros értelmében ott csorgott az ilyenkor is mellényes öltönyt viselő diplomata nyakában és hátán. Szeptember első napjaiban a 30 fok sem ritka Moszkvában és most valamivel még többet is mutatott a hőmérő. (Ennek ellenére a Gorkij park fáin itt-ott már sárgulni kezdtek a levelek.) Szűcs irigykedve bámulta az ablakon át a svéd nagykövetség szomszédos épületét, ahol klímaberendezés teszi ilyenkor elviselhetővé a diplomaták életét. Bezzeg a Bem rakpart, vagyis a Központ (értsd: a Külügyminisztérium) csak az afrikai, a dél-amerikai és a mediterrán országokban működő nagykövetségeknek engedélyezte légkondicionáló berendezés beszerzését, ám amikor ő kérte ezt, azzal utasították el, hogy „nálatok, Moszkvában a fűtéssel kell törődni, nem a hűtéssel”. A nyakkendőt és a zakót azonban egy diplomata itt, Moszkvában sem teheti le, még nyáron sem. Szűcs Bertalannak amúgy is sok baja volt a nyakkendőivel. Tulajdonképpen nem is tudta rendesen megkötni, rendszerint a felesége igazgatta el rajtuk a csomót. Amióta azonban Mari távol volt, néha hosszú percekig rángatta a kultúrmadzagot a tükör előtt. Már arra is gondolt, hogy áttér az előre megkötött csokornyakkendőre, de annak olyan burzsoá szaga van (mindig csak a nyugati kollégáin lát ilyeneket), amit egy szocialista nagykövet nem engedhet meg magának. A nyakkendőn kívül Szűcs a hajára, pontosabban a koponyája pontos mértani közepén húzódó választékra is kényes volt. Amikor másik öltönyt vett fel, az előzőleg viselt zakójának a szivarzsebéből soha nem felejtette el új helyére áttenni a zsebfésűt, amellyel – ha kellett, ha nem – öt-tízpercenként, mintegy automatikusan megigazgatta a választékát. Vagy ha ideges volt, mint például most is, még gyakrabban.

Szűcs nagykövet a kis ládát, amellyel útra kellett volna kelnie, már egy negyedórával azelőtt felhozatta a hűtőkamrából, csak azt nem tudta, hogyan vigye és adja majd át. Mert, ha a két kezében viszi, nem tud kezet fogni, a hóna alatt nem fér el, a fején pedig mégsem cipelheti, mint pékinas a zsemlés tálcát. És persze az is kínos lenne, ha az egyenként gondosan becsomagolt, szép jonatán almákból akár egy is kipottyanna és megsérülne. Elvégre Kádár elvtárs ajándékáról van szó! Amióta ugyanis Kádár látta, hogy magyarországi látogatásán a szeretve tisztelt szovjet vendég milyen élvezettel hersegteti a ropogós jonatánt, a magyar főtitkár évről-évre egy láda szabolcsi almával prezentálta meg pártfogóját és atyai jó barátját, Nyikita Szergejevics Hruscsovot.

A probléma akkor kezdődött, amikor vezetőtársai, megrendült egészségi állapotára való hivatkozással, egyik napról a másikra kiebrudalták Hruscsovot a párt-első-titkárival összekapcsolt miniszterelnöki székéből. A következő év augusztusában a diplomáciai futár, mintha mi sem történt volna, meghozta Moszkvába a Nyikita Szergejevicsnek szánt almát. A szovjet pártközpontból azonban három nap után visszaküldték azt a magyar nagykövetségre azzal, hogy nem ismerik a címzettet. A következő évtől kezdve pedig egyáltalán át sem vették a jonatánt, az éppen hatályos nagykövet azonnal fordulhatott vele vissza a nagykövetségre. A Külügy azonban úgy látszik, nem merte ezt közölni Kádárral, ezért évről évre továbbra is rendre érkeztek a jonatános ládák. Amikor egy szigorúan másutas, vagyis rejtjelezett titkos táviratban a nagykövet utasítást kért a Központtól, hogy mit tegyen a visszautasított almával, két hétig semmiféle választ sem kapott a kérdésére, majd, amikor legközelebb telefonon beszélt a miniszterével és óvatosan, célzások formájában rákérdezett, a főnöke dühösen azt találta mondani, hogy „egyétek meg magatok!” Azóta ez a szertartás rendre ismétlődött. Megjött a futár, a nagykövet átvette az almát, bejelentkezett a szovjet pártközpontban, ott megpróbálta átadni a küldeményt, majd amikor ez nem sikerült, a külképviselet személyzete vidáman felfalta a hajdan Amerikát eltemetéssel fenyegető szovjet vezetőnek szánt jonatánt.

Szűcs nagykövet agyán átvillant, hogy egyszer már ideje volna felvilágosítani Kádár elvtársat arról, hogy a szovjet elvtársak majdhogynem a címzett ismeretlen jelszóval rendre megtagadják az alma átvételét, de végül arra jutott, hogy nem keseríti el ezzel a Janit.

Neki a főtitkár valóban Jani volt. A ’30-as években mindketten részt vettek az illegális ifjúmunkás mozgalomban, majd együtt ültek a szegedi Csillagban, tíz évvel később pedig a váci fegyházban, néhány hónapig még egy zárkában is voltak, ahonnan 1954-ben egyidejűleg szabadultak. Szűcs Bertalan éppen ennek a cellatársi múltnak köszönhette nagyköveti kinevezését. 1956 után egy darabig a tervhivatal osztályvezetőjeként fungált, majd amikor kiderült, hogy mit sem konyít a tervgazdálkodáshoz, elnökhelyettessé léptették elő, ám mielőtt elnököt csináltak volna belőle, új szelek kezdtek fújdogálni a gazdasági életben, hozzáértő szakemberek reformok terveivel hozakodtak elő, aminek láttán Szűcs annyira kapkodta a fejét, hogy nem volt mese: le kellett váltani. A káder azonban, mint ismeretes, nem vész el, csak átalakul. Ekkor találta ki valaki, hogy küldjék Bercit Moszkvába nagykövetnek, annál is inkább, minthogy e tisztség betöltőjének, aki nemcsak a két kormány, hanem a két párt közötti kapcsolatot is hivatott tartani, Központi Bizottsági tagnak kell lennie, ő pedig egy ideje már az volt.

Ebben a percben azonban a Központi Bizottság tagja az ajkát harapdálta az idegességtől. Nyugtalan kérdezősködésére többen is megerősítették, hogy Kósát aznap még senki nem látta az épületben. A nagykövet – ilyen bizalmas ügyet még a titkárnőjére sem akart bízni – maga kereste ki a házi telefonkönyvből a tanácsos lakásának számát és megpróbálta felhívni őt. Kósa telefonja kicsöngött, de a kagylót senki sem vette fel. A nagykövetnek rossz érzése támadt: hátha munkatársát baj érte útközben. Közlekedési balesetbe keveredett, és a mentőautó most száguld vele a Szklifaszovszkij baleseti kórházba. Vagy még odahaza, a Kutuzov sugárúton legurult a lépcsőn és gerincét, de legalábbis bordáját törte. Vagy az infarktus tört rá. Secko jedno, a tanácsos akadályoztatva van, és most nincs, aki tolmácsoljon neki a Sztáraja ploscsagyon, a Cekában, vagyis a Központi Bizottságban, ahová fél 11-re várják.

A nagykövet gyorsan végiggondolta, hogy ki helyettesíthetné Kósát a láda át-nem-adásnál. Gerendás, a kulturális attasé orosz nyelvszakot végzett a szegedi egyetemen, valaki egyszer azt mondta: olyan szép a kiejtése, hogy akár a Művész Színházban is felléphetne, de ő sajnos most odahaza van szabadságon. Tűrhetően beszél oroszul Szőregi Ferenc, a Szovjetunióban tanuló magyar diákok felelőse is. Ő azonban éppen az előző napon utazott el Leningrádba a kezdődő tanév problémáit megbeszélendő. Bizonyára Veres Tamás, a belügyi összekötő is elboldogul a nyelvvel – cikáztak tovább a nagykövet gondolatai –, hiszen mindig egyedül ül kocsiba, amikor a különféle moszkvai partnereihez indul. Hogy kik ezek a partnerek, azt Szűcs ugyan el tudta magának képzelni, konkrétan azonban csak sejtette. Mert bár a belügyi attasé, másként összekötő, az I. osztályú nagykövetségi titkár rangját viselő Veres Tamás formailag az ő beosztottjának számított, mindkettejük számára nyilvánvaló volt, hogy csak formailag. Az összekötő nem a magyar Külügyet, hanem egy egészen másik céget kötött össze Moszkvában az ottani megfelelő céggel. Éppen ezért Szűcs, amikor most a házi telefonon leszólt Veresnek, hogy tekintettel a rendkívüli helyzetre, kivételesen nem tolmácsolna-e neki a Sztáraja ploscsagyon, már-már könyörgőre fogta. Veres azt felelte, hogy örömmel tenné, de neki nem egészen egy óra múlva, pontosan 11-kor egy másik – igaz, a Sztáraja ploscsagyhoz egészen közeli, a Dzerzsinszkij nevét viselő – téren van jelenése, ezért a legnagyobb sajnálatára sem tud a nagykövet elvtárs rendelkezésére állni. Okkal vagy anélkül, a nagykövet még gúnyt is vélt kihallani az I. osztályú titkár szavaiból.

Ezek után Szűcs Bertalan gondolatban újból végigszaladt oroszul beszélő munkatársain, de most már csak a konzul, az alkonzul és a sajtóattasé jutott eszébe. A konzulokat Nagy Sándornak hívták. Mind a kettőt. Még csak egy megkülönböztető betűt sem viseltek a vezetéknevük előtt. Ők maguk is, a fél Bem rakpart is hülye viccnek tartotta, hogy a konzuli főosztály néhány hónap különbséggel egy állomáshelyre vezényelte őket, holott semmibe sem került volna az egyik Nagy Sándort mondjuk, Varsóba vagy, teszem azt, Jakartába kihelyezni. A döntés azonban megszületett és az ikerré lett konzulok már jó ideje együtt húzták az igát Moszkvában, a Moszfilmovszkaja utca 62. szám alatt. (Hogy ebből mennyi félreértés származott, azt itt most nem taglaljuk, az olvasó maga is könnyen elképzelheti.)

Ám alighogy számba vette őket, a nagykövet azonnal el is vetette a gondolatot, hogy velük megy a Cekába. Az 1. számú Nagy Sándornak ugyanis az egyik lába jó tizenöt centivel rövidebb volt a másiknál, nagyon nehezen járt és minden második lépésnél hangosan felnyögött. Szűcs egy pillanatra elképzelte, amint a sánta konzul nagyokat nyög tolmácsolás közben és azonnal felmérte, hogy amit vízum kiállítása vagy dokumentum hitelesítése közben embere bátran megtehet, azzal nem állíthat be a szovjet testvérpárt nemzetközi osztályára. A 2. számú Nagy Sándor viszont nyáron egyszerűen nem volt hajlandó mást felvenni, mint rövidnadrágot, ami pedig Moszkvában még egy nem diplomata esetében is megengedhetetlen, mert az a ruhadarab itteni fogalmak szerint nem is nadrág, hanem alsógatya. A nagykövet már többször intette az alkonzult a tisztességes öltözködés szükségességére, az azonban azzal védte ezt ki, hogy őt az ügyfelek csak az íróasztal mögött, deréktól felfelé látják. Ha előre tudja, hogy tolmácsolni viszi magával és időben szól neki, hogy a hőség ellenére kivételesen vegyen hosszú nadrágot, természetesen megtette volna, de most már nincs idő arra, hogy hazamenjen átöltözni.

Ezek után már csak egyetlen lehetőség maradt: Porco Alajos, aki a nagykövet védencének lekurvázásáért hazavágott diplomata utódjaként intézi a sajtóügyeket. Ez főként abból áll, hogy a magyar tudósítóktól felcsipegetett morzsákból kanyarít hosszú, unalmas jelentéseket a Központnak a fogadó ország sajtóberkeiben zajló újdonságokról (a szovjet Vízügyi Minisztérium hetilapja szeptember 1-től hetenként immár kétszer jelenik meg; Alekszej Adzsubej, Hruscsov veje, az Izvesztyija volt főszerkesztője a Szovjetunió című folyóiratnál kapott beosztást, de névvel nem jelenhet meg cikke; a Szovjet Rádió magyar szerkesztőségének napi 15 perccel csökkentették az adásidejét, de ez csak átmeneti intézkedés stb.) A sajtóattasé ezen kívül naponta lenyom egy sajtószemlét is, de ezt nagyon nem szereti csinálni, mert ehhez percenként kell szótáraznia, ezt pedig fölöttébb rühelli. Most, amikor a nagykövet ráparancsolt, hogy vegye fel a nyakkendőjét, mert egy perc múlva indul vele a Sztáraja ploscsagyra tolmácsolni, éppen a Trud című szakszervezeti napilap egy magyar tárgyú cikkével bajlódott a Hadrovics-Gáldi féle nagyszótár segítségével. Ám alighogy ebből felocsúdott, a nagykövet már nyomta is a kezébe az almás ládát. Porco nem örült a feladatnak. Eleve lusta emberke volt (igen, 1 méter 62 centiméteres „magasságával” emberke), de annyira, hogy ha nem volt muszáj, tíz lépést sem tett meg gyalog. És mint az apró termetűek többségében, élt benne bizonyos diktátori hajlam. Csakhogy itt ezt nem volt kin kiélnie. Egyetlen beosztottjának, Nágyának – a múltból okulva – nem mert parancsolgatni. Egy ideig próbálkozott azzal, hogy eljátssza a magyar tudósítók főnökét, de azok hamar a tudtára adták, hogy az ő főnökségük Budapesten székel, ők nincsenek a nagykövetségnek alárendelve, a sajtóattasénak viszont éppen az lenne a feladata, hogy őket segítse. Így aztán kénytelen-kelletlen meggyőződött róla, hogy ő van a tudósítókra, egész pontosan azok információira szorulva és nem fordítva. Attól fogva Porco Alajos és a magyar újságírók között szent volt a béke, de annyira, hogy a sajtóattasé még ahhoz is igyekezett jó képet vágni, hogy a firkászok őt, egy II. osztályú nagykövetségi titkárt – immár szemtől szembe is – Porcogónak hívják.

– Tudja, hogy mondják azt oroszul, hogy szabolcsi jonatán? – dörrent a nagykövet Porcóra, aki igenlő válaszával egyidejűleg rákacsintott. Ezzel az arcmozdulattal azonban nem azt akarta kifejezni, hogy végső soron úgyis magunk esszük meg ezt az almát. Semmit sem akart ezzel kifejezni, mi több, magát az arcmozdulatot sem akarta. Az egy úgynevezett tikk, vagyis kényszeres cselekedet volt, ami különösen felelősségteljes pillanatokban rántotta össze a kis ember arcvonásait. A nagykövet elképzelte, amint a Hruscsov elvtársnak címzett almaszállítmány átadásának pillanatában tolmácsa rákacsint a Központi Bizottság nemzetközi osztálya vezetőjének helyettesére, és már a gondolattól kiverte a hideg veríték. De hiába, nem volt más választása. Az épületből kilépve még odaszólt Lizának: telefonáljon a Cekába, hogy elnézést kér, megtörténhet, hogy késik néhány percet, azután bevágta magát a Csajkába és felszólította Kosztyát, hogy hajtson olyan gyorsan, ahogyan csak tud.

Kosztya, a sofőr ugyan nem beszélt magyarul, de a nagykövetségen töltött évei alatt olyan szavakat azért megtanult, mint gyorsan, nem kell sietnie, a piacra, a Külügybe megyünk stb. A magyar munkatársak között lengedezett egy legenda, miszerint a barátságos mackóra emlékeztető férfiú valójában századosi rendfokozatot visel és a szovjet munkatársak neki, Konsztantyin Nyikiforovicsnak tartoznak beszámolási kötelezettséggel mindarról, ami a tudomásukra jut, ám ezt a feltételezést (vagy inkább: kósza dumát) senki és semmi sem erősítette meg, igaz, nem is cáfolta.

Liza, aki a telefonálásra kapott ukázt, öreg bútordarab volt már a nagykövetségen, mi több, a legöregebb bútordarab. Az oroszul UPDK-nak rövidített Diplomáciai Testületet Ellátó Hivatal még 1946-ban közvetítette ki őt a magyar követségnek, amelyet némileg változó beosztásokban évtizedeken át szolgált lelkiismeretesen; eközben, ha beszélni nem is nagyon tanult meg, de tűrhetően értett magyarul. A képviseleten kellően megbecsülték, mivel tudták, hogy nélküle egyszerűen megbénulna a nagykövetség, ahogyan évente három hétre, amíg rendes évi szabadságát töltötte, ez jóformán be is következett. Liza volt ugyanis a képviseleten az egyetlen olyan személy, aki tudott oroszul gépelni (eredeti beosztása éppen ez volt: gépíró), de egyben az egyetlen olyan is, aki a gépelés során a magyar munkatársak által fogalmazott orosz nyelvű diplomáciai jegyzékekben, hivatalos levelekben ki tudta javítani a durvábbnál durvább nyelvtani és helyesírási hibákat. Nélküle tehát nem lehetett jegyzékeket intézni a szovjet külügyminisztériumhoz (kérve, mondjuk, egy új munkatárs akkreditálását), de az UPDK-nál sem lehetett névjegyet rendelni vagy megejteni a kéthetente esedékes étel- és italrendelést (karaj, felvágott, étolaj, cukor, skót whisky, liszt, dió, kaviár, só, borsó, stb.), ami nélkül sem a követségi konyha, sem a munkatársak háztartása nem tudott volna meglenni. Egyedül Liza tudta, hogyan kell a termékeket megigényelni. („A Magyar Népköztársaság Szovjetunióbeli Nagykövetsége tiszteletét fejezi ki a Diplomáciai Testületet Ellátó Hivatalnak és azzal a kéréssel fordul az utóbbihoz, hogy szíveskedjék nem elutasítani azt az igényét, miszerint kér 20 kilogramm…”)

Szekfű Gyula munkatársai még egy mindig szomorkás arcú, barna hajú, csinos, karcsú magas lányt tiszteltek Lizában, ám Szűcs Bertalan idején erre már senki sem emlékezett. Azt sem tudták róla, hogy a Nagy Honvédő Háború veteránja. Ez az ötvenes éveihez közeledő vénkisasszony a Vorovszkij utcából a Moszfilmovszkaja utcába átköltözött nagykövetség kapujában, az üveg portásfülkében ülve fogadta az épületbe belépőket, de ő kapcsolta a bejövő telefonhívásokat és gépelte a jegyzékeket is. Mostanra Liza alaposan meghízott, háta meghajlott, hajában több volt az ősz szál, mint a barna; csak szomorkás arckifejezése nem változott. Lizát soha senki sem látta nevetni, de még mosolyogni sem nagyon. Évtizedek óta makacsul gyászolta hősi halált halt vőlegényét. Amikor a háború kitörése után tizenhét éves fejjel, legjobb barátnőjével, Zójával együtt önkéntesnek jelentkezett, még szó sem volt vőlegényről. Zóját rövid kiképzés után Volokalamszk körzetében átdobták a fronton, de ott rövidesen elkapták, amikor a falusi sztároszta (bíró) istállóját próbálta felgyújtani, és a németek felakasztották.

Liza az arcvonal innenső oldalán, még pontosabban: rendszerint a két harcoló fél peremvonala közötti sávban tevékenykedett mint mesterlövész. Távcsöves puskájával hosszú-hosszú órákig lapult az avarban, hóban, sárban, mígnem tőle kétszáz-háromszáz méternyire vagy akár jóval távolabb meg nem jelent egy német a fegyver célkeresztjében. Ilyenkor lassan, óvatosan meghúzta a ravaszt. (A mesterlövész norma szerint 800 méteres távolságból is el kellett találni a célba vett személy két szeme közötti képzelt pontot és 1200 méterről is legalább a fejét.) Ha abban a pillanatban a mit sem sejtő ellenséges katona véletlenül nem mozdult el, biztosan vége volt. A háború nem egészen négy éve alatt Liza 42 fritzet küldött igazoltan a másvilágra (köztük a Wehrmacht történetesen a latrináról visszatérőben lévő, még a nadrágját igazgató tábornokából is ő csinált hősi halottat) és további tizennyolcat, akiknek az eltalálását hivatalosan nem erősítették meg. A háború utolsó évében Liza szerelembe esett egy vele egyidős harcossal, aki addigra már a főhadnagyságig és a zászlóalj-parancsnoki beosztásig vitte. Úgy határoztak, hogy a háború után azonnal összeházasodnak, annál is inkább, mivel áprilisban a mesterlövészlány a terhesség csalhatatlan jegyeit fedezte fel magán. Vőlegénye azonban 1945. május 6-án este, fél nappal a német kapituláció előtt hősi halált halt. Amikor erről értesült, Liza elvetélt. Leszerelése után mint kipróbált frontovicska, azaz frontharcos került a Moszkvában állomásozó külföldi diplomatákat kiszolgáló, egy egészen másik hivatallal sziámi ikerként összenőtt UPDK-hoz.

A hajdani mesterlövész most feltárcsázta a Központi Bizottság nemzetközi osztályát (telefonkönyv nem létezvén, mint mindenki más, ő is a saját füzetében őrizte a gyakorta szükségessé váló telefonszámokat) és bejelentette, hogy a nagykövet… no, nem késik, mert egy fontos elvtárssal ilyesmi nem eshet meg, hanem – van erre egy nagyszerű orosz kifejezés – zagyerzsivajetszja. (Ami azt jelenti, hogy feltartóztatták, vagyis a bürokratikus zsargonban szinte indokolja-magyarázza a késést.)

A nagykövetet, alkalmi tolmácsát és az első titkári almát szállító Csajka autó pedig már javában száguldott a Moszfilmovszkaján, elsuhant a névadó Moszfilm stúdió mellett, majd kiért a Moszkva-folyó partján húzódó hosszú útvonalszakaszra, ahol kereszteződés, forgalmi lámpa nem lévén – davaj, davaj! – Kosztya a 100, sőt a 110 kilométer/órás sebességet is megkockáztatta. (A szovjet gyártmányú gépkocsik történetében kevéssé járatos olvasók kedvéért eláruljuk: ez a Csajka nem holmi alumíniumedény – magyar jelentése: sirály –, hanem mezei szovjet állampolgárok által meg nem vásárolható, nem birtokolható, kizárólag kiemelkedő írók, művészek, miniszerhelyettesek, nagykövetek és egyéb NB/IB szintű vezetők számára rendszeresített luxusautó volt, amelyet a Gorkiji Autógyárban állítottak elő igencsak csekély darabszámban.)

A Csajka elhaladt az Ukrajna szálló előtt, ráfordult a Kalinyin hídra, elhúzott a KGST-palota mellett, majd végigrobogott a Kalinyin sugárúton, annak végén pedig, a Lenin Könyvtárnál, egy merész balfordulattal megcélozta a ploscsagyokat (a Lovarda, a Forradalom, a Szverdlov és a Dzerzsinszkij teret), amit immár egy jobb kanyar követett, és a Magyar Népköztársaság nagykövete már ott is volt a Sztáraja ploscsagyon, azaz Régi téren a Szovjetunió Kommunista Pártja Központi Bizottságának székháza előtt.

Bent az épületben pontosan az történt, amire Szűcs számított. Liften felkísérték a negyedik emeletre, ahol egyetlen pillanatra sem várakoztatták meg. Mély reverenciával fogadta a nemzetközi osztály vezetőjének Kelet-Európával foglalkozó helyettese, akivel magyar pártküldöttségek moszkvai látogatásai alkalmával, de követségi fogadásokon is már számos alkalommal találkozott.

A nagykövet nemcsak az osztályvezető-helyettest, hanem a dolgozószobáját is jól ismerte: különféle ügyekben már sokadszorra járt ott. Ezt a szobát bátran lehetett volna teremnek is nevezni. Méreteit érzékeltette az a hosszában elhelyezett tárgyalóasztal is, amelynek két oldalán a megbeszéléseken nyolc-nyolc személy foglalhatott helyet. (Maga az osztályvezető helyettes ilyenkor természetesen az asztalfőről irányította a tárgyalást.) A padlót agyonporszívózott vastag perzsaszőnyegek borították, a plafonig érő üvegezett könyvszekrények, amelyek szinte mind a négy falat befedték, Marx, Engels, valamint Lenin összes műveivel voltak tele. De azért a kevéske csupasz falfelületet sem hagyták egészen érintetlenül. Az egyik oldalon Repin Volgai hajóvontatók című festményének másolata és egy Prágából ajándékba kapott kép – egy cseh művész enyhén modernbe hajló alkotása – függött, míg a fő helyet, az iroda gazdájának feje fölött Vlagyimir Iljics portréja foglalta el. Az ablakokon a függönyöket középen széthúzták és kétoldalt vastag zsinórral rögzítették. Funkcionális szerepet ezek a függönyök nem töltöttek be. Mivel a negyedik emeleti helyiség ablakai a tágas Sztáraja plocsagyra néztek, szemből senki sem láthatott be a Központi Bizottság nevű szentélybe. A dolgozószoba sarkában egy embermagasságú páncélszekrény állt; a nagykövet látogatására felkészülve az osztályvezető-helyettes az imént onnan vette elő a korábbi meghiúsult almaátadási kísérletekről készült feljegyzéseket tartalmazó dossziét. Végül a legfontosabb bútordarab, az íróasztal, pontosan olyan volt, legfeljebb valamivel nagyobb, mint bármelyik szovjet hivatalnoké: krémszínű, sima vonalú, minden cifrázást mellőző. Közvetlenül az íróasztalhoz háromszögletű referáda asztalt toltak, e mellett foglaltak helyet a munkatársak, amikor megkapták a feladatokat és feljegyzéseket kellett készíteniük. A sarokban kisméretű, ovális dohányzó asztalt helyeztek el három fotellel. Ha nem beosztottjaival, hanem magával egyenrangú fejesekkel vagy külföldi elvtársakkal tárgyalt, az osztályvezető-helyettes előbújt íróasztala mögül, és miközben vendégeit a fotelekre mutatva hellyel kínálta, maga is az egyik fotelben telepedett le.

A helyettes az ajtóban fogadta a nagykövetet és tolmácsát, onnan kísérte őket a kitüntetett vendégeknek fenntartott fotelekhez. Még mielőtt a nagykövet rátérhetett volna jövetele céljára, a szovjet elvtárs szívélyesen érdeklődött hogyléte, azután a rég nem látott Marija Szidorovnáé felől, (természetesen pontosan tudta, hogy az asszony immár egy éve nincs Moszkvában, de még azt is, hogy bizonyos értelemben Nágya lépett a helyébe), azután azt tudakolta, hogy milyen az idén a termés a testvéri Magyarországon (amiről beosztásánál fogva alighanem többet tudott, mint a Moszkvában akkreditált magyar nagykövet) és csak ezek után kérdezte meg vendégét, hogy miben állhat rendelkezésére (amivel természetesen ugyancsak tisztában volt).

A nagykövet előadta, hogy Kádár elvtárs Hruscsov elvtársnak küldött ajándékát szeretné átadni. Porco szorgalmasan tolmácsolt, miközben egyre azon igyekezett, hogy ne tikkeljen, ami néha sikerült neki, néha nem. A nagykövet viszont mindvégig sikeresen fegyelmezte magát: egyetlen egyszer sem kapta elő szivarzsebéből a fésűt, amellyel a feje búbja közepén képzett választékot szokta igazgatni. Az osztályvezető-helyettes figyelmesen meghallgatta az előadott óhajt, majd rezzenéstelen arccal közölte, hogy a küldeményt sajnos nem áll módjában átvenni. Ezt azonban nem tartotta szükségesnek indokolni, hiszen pontosan tudta, hogy a korábbi tapasztalatokból okulva a nagykövet tökéletesen érti, hogy miért. Ha meg nem, hát magára vessen! Minden szinte szóról szóra úgy játszódott le, mint a megelőző években. Udvarias búcsú, forró elvtársi kézszorítás, Porco ismét felnyalábolja az osztályvezető-helyettes íróasztalára pakolt ládát, távozás, liften le, beszállás a Csajkába és utazás vissza a Moszfilmovszkajára.