TORMAY CÉCILE
EMBEREK A KÖVEK KÖZÖTT

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

I.

Megindult a lába alatt egy kő. Eleinte lassan gördült, aztán egyre sebesebben nyargalt le a láthatatlanba. Jella belekapaszkodott egy gallyba és lihegve hajolt a mélység fölé. Mosolygott. Szerette a fékevesztetten rohanó követ. Szerette eliramló dörejét.
Mikor odalenn elnémult a szakadék, kedvetlenül eresztette el a gallyat.
Azalatt lement a nap és a Karsztok vadul nőttek bele az alkonyatba. Gyötrődött kőhullámok, mezítelen sziklarémek tépték meg a lilaszínű, hideg eget.
A leány felbámult a Jávorjére. A felhős csúcsok között magányosan égett a nagy hegy a visszanéző nap tüzében. Lenn terjedt a fenyvesek sötétje. A tavaszi éjtszaka nesztelenül, kúszva jött ki az erdőkből. A völgykatlan oldalán elfeketültek a szélgátak és tövükben a televény földdarabkák még vörösebbek lettek: élő sebek a halott szürkeségben.
Jella tudta, hogy emberek hordták zsákszámra a sziklák közé azt a vérszínű földet és tudta azt is, hogy védeni kell minden maroknyit, mert a vad szél, mely szakadatlanul rázza a fákat a tetőn, el akarja vinni. De azért nem csodálkozott; sohasem látott egyebet, el sem bírta volna képzelni, hogy másként is lehetne. Ott a kövek között küzködni kell. Néha a szél az erősebb, néha az emberek.
Most is dolgoztak lenn a lejtőn. Apró alakok nagy köveket görgettek és ugyanazzal a fáradt mozdulattal emelték magasabbra a szélgátakat, amellyel az atyjuk, a nagyatyjuk emelte. Aztán, mintha a mélyben rézpénzt csengettek volna egy sziklához, fázósan belecsilingelt a hűvös hegyi levegőbe a völgyi harang.
Vége volt a napnak. Szakadozott hangyajárásban élő vonal indult le a falu felé, amelynek házai, mint az itatóra hajtott birkanyáj, rendetlen sorban kapaszkodtak a patak mentén.
Jella céltalanul tépdeste egy hegyijávor csenevész lombját és közben a szakadékba nézett, amelyről a favágók azt mondták, hogy a föld másik oldaláig ér. Egyszerre kihullatta kezéből a meggyűrt leveleket. Hátrafordult.
Lenn az ösvényen emberek jártak. Megismerte a hangokat. Ketten jöttek. Az egyik Slatka volt, a félszemű kovács felesége, a másik talán a sógorasszonya. Nem láthatta őket a cserjéstől, de a nagy, nyugodt csendben tisztán hallotta a szavukat.
Az asszonyok épp alatta álltak meg pihenni; Slatka éles hangja hatott fel elsőnek hozzá:
— A korcsmában tudta meg... Aztán hazament és nekivágta a baltát az asszonyának.
Franjóról szóltak, az iszákos bodnárról, aki régente sokat járt Jella anyjához holdvilágnál harmonikázni.
— Az asszonyok hangja halkabb lett, valami másról kezdtek beszélni.
— Ő az oka minden bajnak... az a céda...
— Megpiszkolta a falut. Átkozott fekete szemű. Franjót is ő bolondította el. Azelőtt rendes, istenes ember volt. Hétköznap sohase itta le magát.
Jella lelapult. A biztonságérzet vakmerőségével nyújtotta előre fejletlen fiatal nyakát. Tudni akarta volna, hogy kiről beszélnek.
— Föld rossza...
A sógorasszony ráhagyta.
— Verje meg az Isten. Amíg szép volt, nagyon pártolták az emberek.
— Még az enyém is, — dörmögte Slatka. — Aranykeresztet vett neki. De meg is fizet érte... Vittem a pap-gazdasszony kisasszonynak két libát. Beszélni is fogok vele.
— Aztán mit akarsz tőle?
— Hogy prédikálja ki a tisztelendő úr.
Jella nem sokat értett az egészből, mégis rossz érzése támadt. Annak a kettőnek gonosz volt a hangja. Felkapott a földről egy száraz ágat és találomra a nyakuk közé dobta. Odalenn valamelyik felsikoltott. Az asszonyok, batyuval a hátukon, hosszú lépésekkel nyargaltak egymás mögött, akár a megriadt libák.
Rejtekéből vásottan nevetett utánuk. Nem szívelhette őket. Tavaly, Szent-Mihály havában, mikor a hideg törte az anyját és a kecskéjük is megbetegedett, még egy köcsög tejet sem akartak neki adni. Senki az egész faluban. Tudta, hogy Slatka volt az oka. Ő keményebb a többinél...
Jellának eszébe jutott valami; ökölbe szorult a keze... Kis leány volt akkor. Az atyja Szlavoniában dolgozott az erdőben, az anyja levitte eladni a hálót a tengerpartra. Két napig nem akadt otthon enni való. A gyomrát ásta az éhség. A félszemű kovács háza mögött pedig tele volt a vén almafa éretlen vackorral. Senkit sem látott a környéken. Letépett egy almát. Abban a percben ugrott ki Slatka a fal mögül és egy karóval úgy a kezére húzott, hogy mindíg megmaradt a nyoma. Ezt a régi szégyent nem tudta megbocsájtani. Gyűlölte a kemény szívű asszonyt, amiért rajtakapta, amiért neki volt igaza, pedig... ő éhezett.
Mint egy fiatal állat, ásítva nyújtózott egyet. Hátra simította arcába csüngő haját és összeterelte a falujabeli kecskéket. Ott őrizte őket a hegyek között már vagy öt esztendeje, mióta az iskolából kikergették... Mozgás közben szoknyájának a rongyai alatt jóformán még alig látszott csípőjének a vonala. Amint ment, sovány karját ütemesen lóbálta és közben álmos hangon egy régi horvát nótát énekelt.
Lenn a faluban egy háznak az ablakában világ gyúlt. Sárgán vetődött a fákra, mintha vederből egy kis maradék napfényt loccsantottak volna oda. A patak zúgása a leány elé jött a mélyből. A korcsma tájékán valaki kurjantott.

II.

Az elfeketült nagy hegyek között keskenyen, hosszan húzódott a falu. A templom megzöldült falánál két öreg tölgyfa állt. Lejebb néhány vörös tető, az út mentén korhadt faházak, zeg-zugos, rendetlen sorban. A ferde ablakok gonoszul, bizalmatlanul néztek át egymásra. A füstös tetők a bóra nyomása alatt félre csúsztak, mint a részeg ember kalapja. A kéményekből apró fellegek buggyantak ki. A harangozóék pitvarából meleg kenyérszag áradt. „Tán lakodalomra készülnek?” — gondolta Jella. Nagyot nyelt. Éhesen ment tovább.
Az út sáros volt, pedig régóta nem esett az eső. A kiálló kövek között kékes tócsákban poshadt a víz és a házak előtt elnyúlt lábbal emberek ültek a földön, mint a pihenő barmok. Csak a kovácsműhelyben dolgozott még a legény. Papucsos lába csattogva taposta a fujtató rúdját. A kohóban égett a tűz és világa, mikor fellobbant, fényesen freccsent bele a fiú kormos arcába. Jellának egy pillanatra megakadt a lépése. A legény feltekintett és az ajtóhoz futott.
— Jella!... Gyere ide Jellicám! Az alakját körülfogta a háta mögött égő tűz nyers fénye és ahogy szétvetett lábbal állt a küszöbön, olyan volt, mintha a bőrköténye alja, meg a válla égett volna.
A leány megrázta a fejét, elmenőben mégis vissza nevetett rá. Lusta és goromba legény volt ez a Davorin, de ha vasárnap megmosdott és kiverekedte magát, jó volt mellette ülni a patak partján.
Gyerekkorukban együtt hemperegtek a porban. A rombadűlt malomnál visítva taszigálódtak a lehántott fenyőszálon. Jella emlékezett egy napra. A többiek lecsúsztak a szálfáról, ő mezítláb, futva ment végig rajta. Elsőnek érezte magát a faluban. Azóta sem nézett többé olyan büszkén körül. Azóta megtudta, hogy az utolsónak tartják.
Davorin, mikor legénysorba került, el is fordult tőle. Csak az elmult őszön történt, hogy a templom mögött újból összetalálkoztak. Jella vállán meglazult egy kicsikét az ing. A haja lobogott a szélben. Davorin úgy nézett rá, mintha nagyon haragudnék:
— Hová mégy?
— Sehová.
— Én is veled megyek.
Aztán mentek sokáig együtt és nem szóltak egymáshoz egy szót sem. Megint barátok lettek, bár a leány nem szerette Davorinban, hogy Slatkának volt a kisebbik öccse és ha lármázott, hát hasonlított a nénjéhez.
Jella már a templom alatt járt. A parochia nyitott ablakán át egyhangú mormolás hallatszott ki az alkonyatba. Odabenn lámpa égett. A plébános az asztal fölé hajolt. Széles orra esetlen árnyékot vetett a szentképek között a falra.
Jella ásítva indult tovább és tekintete megakadt a parochia nagy, rendetlen udvarán. Benn, a félszer előtt asszonyok álltak, néhány fehér ingváll világított a homályban. Középütt, egy felborított kosáron, billegve ült Slatka és a pap kövér gazdasszonyával beszélt. Közben mindannyian indulatosan fenyegetőztek. Mikor a leányt meglátták, hirtelen elharapták a szót. Együgyűen néztek össze. Köszöntésére senki sem felelt és ő egyszerre nagyon elhagyatottnak érezte magát.
A kecskék is lassan elmaradoztak. Hiba nélkül befordult mindenik a maga portáján és a sáros udvarokból bámultak vissza rá. Csak Jella kedvence, a kis fekete gida követte őt még a gazdája házán túl is, mintha akarna valamit. A leány megértette a kecske nézését, lehajolt hozzá, átfogta a nyakát. Így búcsúztak ők minden este. Összedörzsölődztek, mint két együttérző kis állat.
Jella soká érezte arcán a kecske fűszagú melegségét és nem gondolt többé Slatkára... Franjóék házatájékán egy pillanatra megállt. Olyanféle fájdalmas vonítás hatott a fülébe, aminőt a falusi kutyák hallatnak tiszta, holdas éjtszakákon. A hang mélyen kezdődött, mintha a pince alól jönne, aztán egyre magasabbra emelkedett és gyerekes, halk nyöszörgésben aprózódott el. Odabenn a házban, magára hagyatva jajveszékelt az asszony, akiről Slatka beszélt. Franjó a tornác lépcsőjén ült és fejét két tenyerébe hajtva, ütemesen ringatta a siránkozás szerint.
Aztán még egy hangyabolyformájú elhagyott ház, beszakadozott sövények, egy puszta udvar. Az út megszűnt, a leány nedves fűben járt és az erdő fekete tömegébe ékelve meglátta az anyja kunyhójának az ormótlan, búbos tetejét. Nem volt több olyan csodálatos tető a faluban. A szél mélyen benyomta a vályogfalak nyakába és az öreg falak úgy megsüppedtek a súly alatt, hogy az ereszt még egy gyerek is elérhette a kezével. Jella emlékezett rá, hogy mikor kisebb volt, nagyon szerette ezt a furcsa tetőt, amelyet, mint barna bársony lepett el a moha. Ha odabenn tüzet raktak, pipált az egész ház és a füst kékes fonalakban gomolyodott ki, amerre éppen utat talált; ha meg zápor verte a keskeny völgyet, az esővíz zavartalanul folyt be az egyetlen szobába.
Mióta Jella az eszét tudta, mindíg így volt ez, pedig az anyja azt mondta, hogy valamikor, sok év előtt, másutt laktak; messziről jöttek ide a Jella atyjával, aki akkoriban szeneshajókon dolgozott. Jella nem szerette az atyját, félt tőle és csak azon imádkozott, bár ne látná soha. Ha néha napján lejött a faluba, megverte őt is, meg az anyját is, elitta azt, ami a házban volt, káromkodott és aludt. Aztán megint elment a szénégetőkkel a hegyekbe és egy időre nem kellett reá gondolniok.
Az erdőből, mint valami fekete foszlány, kiszakadt egy sötét madár. A leány hirtelen benyitott a rozoga ajtón. Meg kellett hajolnia az alacsony szemöldökfa alatt és zökkenve lépett le a küszöbről. Egyetlen kecskéjük tolakodva ugratott utána a nedves, füstszagú szobába.
Jella anyja a nyitott tűzhely előtt ült és hálót kötött. A rőzseláng világa botladozva járt felette. Mialatt keze gépiesen mozgott a kötelek között, halkan egy idegen, érthetetlen dalt dúdolgatott. Jella szótlanul ment az asztalhoz. Kivette a gyolcskendőből a penészes kukoricamálét, nagyot harapott, aztán fejni kezdte a kecskét. Közben álmos feje le-lecsuklott a mellére. A kecske ilyenkor türelmes csodálkozással nézett rá vissza.
Az anyja elejtette a hosszú fatűt, amellyel a fonalat húzta. Mialatt lehajolt érte, elhallgatott.
A csend felébresztette a leányt. Annyiszor hallotta az anyja nótázását és valahogyan mégis csak ma hallotta meg először. Kidörzsölte szeméből az álmot. Tovább fejt. A tej egyenletes kis zajjal csurrant a köcsögbe.
— Hol tanultál te énekelni?
— Nem kell azt tanulni... Otthon mindenki énekel.
— Otthon? És jó élet volt ott tenálad?
Mikor az asszony nagysokára felemelte a fejét, a tűz éppen az arcába világított. Fáradt vonásain egy régi, durva szépség hervadása látszott. Alacsony homlokát mélyen benőtte az őszülő fekete haj, széles ajka felett kékes árnyék húzódott. Olaszosan sötét szemében meg-meglobbant a tűz fénye.
— Akkor jó élet volt mindenütt, — lágyan nyújtotta a horvát szót, — most meg rossz sor van mindenütt. — Felsóhajtott. Végighúzta két kezét az arcán, lassan, mintha az ujjai megakadtak volna minden barázdában: — Rossz... nagyon rossz...
Megint sokáig hallgattak. Csak a hegyi patak zúgott a ház mögött, csak a kötelek surlódtak az asszony ölében.
— És én ott születtem tenálad?
Az asszony bólintott.
— És a falu végen laktunk ott is?
— A tengerparton...
A leány letette a tejesköcsögöt az asztalra. A tűzhely mellett a padkára ült.
— A tengerparton? Ott, ahová a hálókat viszed eladni?
Várnia kellett a feleletre. A tenyerébe támasztotta az állát.
— Anyus...
Az asszony felrezzent:
— Nem... messzebb, sokkal messzebb... másutt.
A leány elgondolkozva nézett bele a tűzhely kátrányfekete barlangjába, melyben a láng fénye lassan ringott ide s tova.
— Milyen az a tenger?
— Mély is, nagy is — mondotta az asszony, inkább a keze mozdulatával, mint a szavával.
— Mélyebb, mint a szakadékok? Nagyobb, mint a hómező?
Jella felhúzta térdét az álláig.
— Mondd csak, ott volt az a tenger, ahol két karón egy nagy háló száradt a szélben?
Az asszony sóhajtott:
— De hát a tengerre nem emlékezel?
A leány megrázta a fejét. A mozdulat közepén hirtelen merev lett a nyaka, mintha meglátott volna valamit, amit keresett.
— Megállj csak!... Egy csigára emlékezem! Ott feküdt a homokban és érte jött a víz és elvitte. Idegen emberekre is emlékezem, akik úgy énekeltek, mint te az elébb, aztán még egy ferde öreg anyókára is...
Az asszony az ölébe eresztette a kezét:
— Az anyám volt... Hogy tudott káromkodni! És a nyakában mindíg egy rojtos, sárga kendőt viselt; azzal ütött, ha azok az idegen emberek nem adtak neki pénzt.
Mialatt ezt mondta, lehunyta a szemét. Minden az eszébe jutott, de az anyja arcára már nem emlékezett.
A vakolat halk nesszel pergett le a homályos szegletben. És Jella a csigára gondolt, az asszony pedig arra a rojtos, sárga kendőre...

III.

A harangszó visszhangozva verődött a nedves hegyeknek. A templom ereszéből köröskörül csurgott az esővíz.
Odabenn a padokban zsúfolva szorongott az egész falu. Jobbról a férfiak; balról az asszonyok. Az első sorban, fekete ünneplőben jól kipomádézva ült a bíró, mellette a félszemű kovács, aztán a tanító, aki különben korcsmáros is volt és az iskolában azoknak a kölykét verte legjobban, akik nem jártak az ivóba. Most nagyon komolynak és ünnepélyesnek látszott. Durva, tüskés haja között apró csatornákban folyt a verejték.
A templomban nehéz lett a levegő. Az ázott opánkák, a nedves darócsubák és frissen mosott ingvállak avas szappanszaga émelyítően kavarodott össze a tömjénszaggal. A férfiak mellükre szorították ünneplő kalapjukat és ugyanazzal a bárgyú, nem látó tekintettel nézték a csupasz mennyezetet, amellyel minden vasárnap nézték, mióta az eszüket tudták. Az asszonyok kezében rikító foltokban tarkállott a kendőbe takart imádságos könyv.
Ekkor indult el a plébános úr a szószék felé. A lépcső recsegett. A rendes vasárnapi hangulat szétterjedt a templomban. A parasztok a torkukat reszelték, mintha nekik kellene beszélniök. Aztán csend lett, várakozásteljes, együgyű csend. A pap hangja betöltötte a templomot.
Jella álmosan ült az anyja mellett. A nagy magasságok szabad levegőjéhez volt szokva és mindíg elálmosodott a zárt falak tömjénszagos melegétől. Agyonmosott kartonruhája szűk volt a vállán. Rezes barna haján érces villanást gyújtott egy gyertya fénye és összehúzott szempillái között, mint két keskeny, sötét vonal, csillant meg a szeme. A feje előrehajlott. Tekintete közönyösen siklott el az ájtatos, buta arcok felett, a leányok simára fésült, olajos haján. Az anyja összegörnyedve ült a padban és egyre a zsályát szagolgatta, amit kopott imádságos könyvében hozott magával.
Hátul valaki köhögött. Mint a visszhang, elől is köhögtek. Ketten, hárman... Jella számolni kezdte: ez a Slatka hangja, az a sírásóé. A sírásónak fájós füle volt és mindíg vörös kendőt viselt a feje körül. A kendő csomóba kötött két csücske most nevettetően billegett a szószék árnyékában. A leány mindenre figyelt, csak a szentbeszédre nem, pedig a pap egyre emelkedettebben szónokolt és dörgő hangjának védelme alatt a vén asszonyok egyre otthonosabban szunyókáltak.
Jella majd elkiáltotta magát örömében. A földön egy cincért fedezett fel, mely vígan mászott a sáros, patkós nyomok között és finom zeg-zugos vonalban vitte tovább hosszú lábaival a locsakos vizet. A leány szinte szabadabban lélekzett, mintha ezzel a cincérrel bejött volna hozzá az ő nagy, csendes erdeinek az élete.
Odakinn elállt az eső. A nap nyugodt kévében ömlött be az ablakon. A pap pedig izgatottan kiabált le a szószékről. „Vajjon kire haragszik?” — gondolta Jella és felvetette hosszú szempilláit. Úgy rémlett neki, hogy a tisztelendő úr egyenesen feléjük fordul. A bűnről beszélt, közben hábórodottan hadonászott és mind jobban beletüzelte magát a saját dühébe.
— A sátán a bűnt adta nektek. Isten bölcsessége az erényt! Szabadon választhattok, de azután elkövetkezik a vezeklés órája...
Jella unta az egészet, inkább a cincért nézte a kitaposott kövezeten. A pap gonosz emberekről, bűnös asszonyokról kezdett beszélni:
— Sohasem késő a jó útra térni! — kiáltotta. — Ha közibétek furakodnak, el kell űznötök őket, mint ahogy az Úr is el fogja taszítani valamennyit a trónja elől, le a pokolba...
A templomban mozgolódás támadt. Jella is felpillantott. Megborzongott a háta attól az ismeretlen, csúnya helytől, ahova az emberek egymást küldték, ha haragudtak. Kinn a hegyekben soha sem gondolt a pokolra, az Isten házában meg egyre arra emlékeztették. Nem akart többé figyelni, de a tisztelendő ökle, mintha megint feléjök fenyegetne. Slatka pedig kárörvendő arccal fordult meg a padban.
„Mit néz ez?” — gondolta a leány, mialatt nyugtalanul tekintett körül. „Mit néznek a többiek?” És ekkor... ekkor az anyjára pillantott ő is. Összegörnyedve ült mellette. Szegény, agyondolgozott keze remegve igazgatta az imádságos könyv behajlott, piszkos lapjainak a szélét. Egyszerre öregnek látta az anyját, szánalmasan öregnek és amit eddig nem tudott, világos lett előtte, hogy szereti őt, olyan nagyon, hogy szinte fájt a szeretettől a melle.
Slatka meg a tisztelendő gazdasszonya összenéztek és Jella anyja felé hunyorítottak, aki minden pillanattal sápadtabb lett. A homloka már olyan halvány volt, mint a viaszgyertyák az oltáron. Az álla reszketett és azután, egy önkéntelen, görcsös mozdulatban a szeme elé kapta a kezét.
A tisztelendő hangja rekedten süvített végig a templomon.
— A rossz asszonyok megrontják a jámbor népeket, megcsúfolják a családokat: persze könnyű nekik! Szépen énekelnek, cifrán járnak...
Jella ijedten kapaszkodott az anyja szoknyájába, mint hajdan kisgyerek korában, ha bántották és ekkor, mintha feltaszítottak volna benne valamit, hirtelen eszébe jutott egy másik, cifrább szoknya, amelyet régen az anyja viselt, egy borostyánkőfüzér, csilingelő üveggyöngyök, nagy aranykarikás fülbevalók és idegen férfiak, akik reggel mentek el a házból.
Eszébe jutott sok minden, pedig eddig nem tudta, hogy emlékezik erre. Kiáltani szeretett volna. Mondják meg neki, mi történik itt körülötte? Miért néznek rájuk a népek? Miért fenyeget feléjök a plébános úr? Mondják meg, mert ő nem érti és mégis reszket.
A férfinép öregebbje zavarodottan fordította félre a fejét. A viharverte rezes arcok eltűntek a kalapok mögött. A legények kíváncsian bújtak össze. Az asszonyok megelégedetten taszigálódtak és Jellának úgy rémlett, mintha valaki a háta mögött az anyja nevét, mondta volna: „Giacinta”. Elszorult a torka: „Hát róla beszélnének? Hát...” nem bírta tovább gondolni. Zavaros képek kavarogtak körülötte. Az emberek, a szószék, minden ingott, himbálódzott. A gyertyák lángja táncolni kezdett az oltáron. Jellát ijedtség fogta el és szeme a padsorok előtt emelkedő kopott Krisztusra tapadt, aki rozsdás feszületén szomorú irgalommal tárta ki megsebzett két karját. És mialatt a rémült leány azt a Megváltót nézte, aki mindenkit szeretett, mellében égő gyűlöletet érzett mindenki ellen.
A szentbeszédnek vége volt. A pap az oltár előtt állt. Vontatott szláv hangok töltötték be a templomot. A tisztelendő úr sietve mondta a misét. Az Úr hirtelen született és hirtelen halt meg az oltáron.
Valaki csoszogva ment végig a templomon. A hátulsók kifelé indultak, aztán megmozdultak az első padokban is. Az opánkák aprózott dobogása elvegyült a csizmák kopogásával, a mezítelen lábak csattogó léptével. Az átmelegedett levegőben megint felkavarodott az avas pomádé és a bagaria szaga.
Jellát és az anyját is tolta kifelé a lassan haladó nép. Az asszony lehajtott fejjel ment, az arca fehér volt, a szája széle merev. A leány üres szemmel nézte az ajtónyílás világos kockája felé tolongó görnyedt hátakat és nem látott semmit.
A templomkapuban friss áramlással csapott arcába az esőtől áztatott tavaszi levegő. A napfény szikrázott a tócsákban, a lucskos háztetőkön. Egyetlen nagy csillogás volt a völgy és Jella egy pillanatra azt hitte, hogy talán nem is igaz, ami történt. Bátortálanul vetette fel a tekintetét.