A mű eredeti címe

Ho voglia di te

Fordította

Szabó Anita

Fedélterv

Szabó Vince

Ho voglia di te c by Federico Moccia, 2006

by Agreement with Pontas Literary & Film Agency

c Szabó Anita, Hungarian translation, 2017

c Ciceró Könyvstúdió, magyar kiadás, 2017

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-432-048-7

Kiadja Ciceró Könyvstúdió

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Till Katalin

Ginnek
A mosolyod mesélte nekem ezt a történetet

Eliza nagymamámnak és Maria nagynénémnek,
akik jól és szeretettel főztek,
és azon a bizonyos napon meglátogattak.

1.

„Meg akarok halni”, gondoltam, amikor elmentem. Miközben felszálltam a repülőre, pontosan két évvel ezelőtt, véget akartam vetni az egésznek. Igen, egy sima balesetnek örültem volna a legjobban. Hogy senkit ne lehessen hibáztatni, hogy ne kelljen szégyellnem magam, hogy senki ne kérdezhesse, miért… Emlékszem, hogy a gép egész úton rázkódott. Vihar tombolt, és mindenki feszülten és ijedten kapaszkodott a karfába. Kivéve engem. Egyedül én mosolyogtam. Amikor magad alatt vagy és mindent sötéten látsz, amikor úgy érzed, nincs se jövőd, se vesztenivalód, amikor… akkor minden pillanat rettentő nehéz. Végtelenül. Kibírhatatlanul. Folyamatosan nyögsz alatta. És meg akarsz szabadulni tőle, bármi áron. Mindegy, hogyan. Akár a legegyszerűbb, leggyávább módon, hogy másnap ne törhessen rád újból a gondolat, hogy ő már nincs. Soha többé. És már te sem akarsz létezni. Szeretnél eltűnni. Pikk-pakk. Egyszerűen, könnyedén, anélkül, hogy bárkinek gondot okoznál. Anélkül, hogy bárki azon csámcsoghatna, hogy: „Hallottad? Igen, ő, éppen ő… Nem fogod elhinni, mi lett vele…” Igen, tuti pletykálni kezdenének róla, hogy milyen sorsra jutottál, ki tudja, milyen részletekkel gazdagítanák a történteket, mindenki kitalálna valami abszurd baromságot, mintha mindig is ismert volna, mintha csak ő tudhatta volna egyedül és igazán, mi volt valójában a bajod. Milyen fura… Amikor talán még magad sem értetted meg időben. És nem tudod megállítani ezt a duzzadó pletykaáradatot. Full gáz. Az emlékeid áldozatul esnek pár jöttment baromarcúnak, és nem tehetsz ellene semmit. Igen, azt kívánod, bárcsak találkoznál egy bűvésszel, egy olyannal, aki egyszerűen csak letakarja a galambot valami kendővel, és hopp, már el is tűnt. Nincs többé és kész. Elégedetten jöhetsz ki az előadásról, ahol a kelleténél talán valamivel ducibb táncosnők riszálták magukat, és egy ósdi, kemény széken ültél valami sötét, alagsori teremben. Igen, kicsit dohos volt és penészszagú, de egy dolog biztos: többet nem kérdezed, mi lett a galambbal. Mi azonban nem tudunk ilyen nyomtalanul eltűnni.

Sok idő telt el azóta. Két teljes év. Most itt kortyolgatom a sörömet, és ahogy eszembe jut, hogy irigyeltem azt a galambot, mosolyognom kell. De kicsit el is szégyellem magam.

– Hozhatok még egyet? – mosolyog rám egy légiutas-kísérő az italoskocsi mögül.

– Köszönöm, nem.

Kinézek az ablakon. Rózsaszín felhők úsznak el mellettünk. Puhák, könnyűek és végtelenek. A távolban épp megy le a nap. Hihetetlen. Mindjárt hazaérek. A27. Az ülésem száma. Jobboldalt, rögtön a szárny mögött, a folyosó mellett. És hazafelé tartok. Egy csinos stewardess megint rám mosolyog, majd elmegy mellettem. Túl közel. Az a Nirvana-szám jut eszembe: „If she comes down now, oh, she looks so good…” Kellemes az illata, makulátlan az egyenruhája, a blúza éppen csak annyira látszik át, hogy megcsodálhassam a melltartója csipkéit. Fel-le szaladgál a gépen, minden gond és aggodalom nélkül, vidáman és jókedvűen. „If she comes down now…”

– Az Eva gyönyörű név.

– Köszönöm.

– Maga kissé az első Évára emlékeztet, kísértésbe ejt…

Egy darabig döbbenten mered rám. Megnyugtatom.

– Egészen ártatlan kísértésre gondoltam: kaphatnék még egy sört?

– Hiszen ez már a harmadik…

– Ne csodálkozzon, ha így járkál előttem… Azért iszom, hogy elfelejtsem magát.

Vigyorog. Úgy tűnik, bejön neki a dumám.

– Mindig számon tartja, hogy ki mennyit iszik, vagy csak én tettem magára ilyen mély benyomást?

– Döntse el maga! De tudnia kell, hogy egyedül maga kért sört.

Azzal odébbáll. De előtte még egyszer rám mosolyog. Aztán vidám, pattogó léptekkel távozik. Kissé kihajolok az ülésből, hogy utánanézzek. Tökéletes láb, sűrű szövésű, feszes, sötét harisnya, egyencipő. Enyhén melírozott szőke haja két, egymás alatti copfba összefogva hosszabbnak és dúsabbnak tűnik, mint valójában. Megáll. Látom, ahogy egy pár sorral előrébb ülő pasassal beszél. Meghallgatja a kérését, majd némán bólint. Aztán nevetve válaszol, amivel megnyugtatja az illetőt. Mielőtt továbbindulna, még egyszer utoljára felém pillant. Rám néz. A szeme zöld. Körülötte laza kontúr, fölötte ébenfekete árny, benne kíváncsiság. Széttárom a karomat, és ez alkalommal én mosolygok rá. Az előbbi pasas megint mond neki valamit. Udvariasan válaszol, majd távozik.

– Nagyon kedves lány.

A mellettem ülő nő belekotnyeleskedik a gondolataimba. Vastag szemüvege mögött furfangos tekintete éber és mosolygós. Ötvenes évei környékén járhat, amihez képest jól tartja magát, de a hatalmas fülbevaló és a vastag, azúrkék szemhéjpúder azért már túlzás.

– Aha, „gnocca”.

– Tessék?

– Egy „gnocca”. Rómában így hívjuk az ilyen nőket, mint ez a stewardess. – Igazából mást is mondunk, de az már nem túl szalonképes.

– „Gnocca” – rázza a fejét –, sosem hallottam.

– Hogyhogy nem? Néha egyenesen „bella gnocca”. A tészta nevéről lopott, kedves kifejezés. A gnocchit azért ismeri, nem?

– Hát persze, hogyne! Azt már rengetegszer hallottam, sőt ettem is!

Vidáman felnevet.

– Na, látja, és ízlett?

– Isteni!

– Látja, ilyen egyszerű! Amikor ezt mondják egy nőre, úgy kell érteni, hogy olyan jó, mint a tészta, amit maga is evett.

– Lehet, de azért viccesen hangzik egy nőre. Olyan, mintha… hogy is mondják… bumfordi lenne!

– Ugyan! Úgy kell elképzelnie, mint egy tál gnocchit forró, édes paradicsomszósszal, ami olvad a szájban, szinte odaragasztja a nyelvet a szájpadláshoz.

– Oké, értem már. Maga nagyon szereti a gnocchit.

– Hát, eléggé…

– Sokat eszik?

– Rómában igen. New Yorkban egyáltalán nem ettem olasz kaját, mit tudom én, csak úgy, elvből.

– Érdekes, pedig azt mondják, New Yorkban egy rakás remek olasz éttermet találni. Na tessék, már jön is a… „gnocca”.

A nő vidáman nevetgél, és a stewardess felé bök, aki mosolyogva közeledik egy pohár sörrel. Olyan szép, mintha egy reklámból lépett volna elő.

– Mondja neki, hogy „gnocca”, meglátja, örülni fog!

– Ugyan már, csak ugrat!

– Nem, biztosíthatom, hogy ez bók.

– Akkor mondhatom neki?

– Mondja bátran!

A stewardess közben megérkezik, és elém rak egy kis tálcát, egy apró hímzett terítőn a pohár sörrel.

– Itt a söre, de többet már nem hozhatok, mert hamarosan leszállunk.

– Nem is kértem volna többet. Kezdem elfelejteni magát. Még ha nem is könnyű.

– Igen? Nagyon kedves…

Belekortyolok a sörbe.

– Nagyszerű, köszönöm. Tökéletes. Éppolyan hideg, amennyire kell. És ahogy maga kihozta, pont olyan volt, mint a reklámban.

– Árulja már el, mit fog először elfelejteni rajtam?

– Talán az öltözetét…

– Nem tetszik az egyenruhánk?

– Dehogynem! Csak másképpen fogok gondolni magára… – Zavartan néz rám, de nem hagyok neki időt, hogy válaszoljon. – Sokáig marad Rómában?

– Pár napot… Róma szeptemberben a legszebb. Szeretnék sétálni egyet és vásárolgatni. Talán találok valamit, amiben nem felejtenek el.

– Az tuti. Magán biztosan bármi tökéletesen fog állni. Ugyanis maga… hogy is mondjam… hogy is mondják? – A mellettem ülő nőhöz fordulok: – Segítene?

A nő félénken néz, majd kiböki: – Egy „gnocca”!

A stewardess egy pillanatig zavartan néz a nőre, majd rám. Felhúzza a szemöldökét, aztán hirtelen felnevet. Mázli. Ez bejött. Én is vele nevetek.

– Jaj, köszönöm, asszonyom, én is éppen ezt akartam mondani!

Az Eva nevű légiutas-kísérő a fejét rázza, miközben távozik.

– Kérem, kapcsolják be a biztonsági öveket!

A copfja szemrevalóan ringatózik, akárcsak a teste többi része. Olyan szépen, mint egy pillangó. Egy pillangó, amit szívesen elkapnék. Van egy szám, amiért odáig voltam az USA-ban, egy pár évvel ezelőtti angol szám: „I’m gonna keep catching that butterfly…” A Verve együttestől. Próbálom felidézni az egész szöveget. De nem megy. Egy hang megzavar. A szomszéd nő babrál valamivel. És nem csendben.

– Jaj, sosem találom a biztonsági övet ezeken a gépeken.

Segítek a nőnek, aki pont rajta ült az övön.

– Itt van, hölgyem, itt, alul.

– Köszönöm, bár sosem értettem, mire jó ez. Ez aztán nem véd meg minket semmitől.

– Hát az egyszer tuti.

– Igen… szóval, úgy értem, ha lezuhanunk, nincs, ami megmentsen.

– Nem, arra aztán tényleg nem jó… Fél?

– Halálosan. – Úgy néz rám, mint aki már megbánta, hogy ezt a kifejezést használta.

– Ugyan, hölgyem, a végzet elől nincs menekvés.

– Mit akar ezzel mondani?

– Azt, amit mondtam.

– És mit mondott?

– Nagyon jól hallotta.

– Igen, de azt reméltem, hogy nem értettem jól. Rettenetesen félek a repüléstől.

– Mégsem értette meg.

Látom rajta, hogy tiszta ideg, mosolyogni próbál, de remeg az ajka, a szája kiszáradt. Belekortyolok a sörömbe, és elhatározom, hogy szívatom egy sort.

– Mit gondol, a repülőszerencsétlenségek nagyobb része mikor következik be? Felszálláskor vagy…

– Vagy…?

– Vagy leszálláskor. Azaz hamarosan.

– Miket beszél?

– Az igazságot, hölgyem, nem szabad hazudni.

Hosszan kortyolok a sörből, de közben a szemem sarkából látom, hogy mereven figyel.

– Mondjon valamit, kérem!

– Mégis, mit kéne mondanom?

– Terelje el a figyelmemet arról, ami történhet… – Azzal megszorítja a kezemet.

– Aú, ez fáj.

– Jaj, bocsánat!

Lazít a szorításon, de nem engedi el a kezem. Mesélek neki valamit. Az életemről, összevissza, ahogy jön.

– Hát, jó, akarja tudni, miért mentem ki Amerikába? – A nő bólint. Szólni se bír. – Hosszú történet… – Már határozottabban bólint, hallani akarja, akármi legyen is, csak egy kicsit elterelje a figyelmét. Olyan, mintha egy barátomhoz beszélnék, az én legjobb barátomhoz… – Pollónak hívták, fura egy név, mi? Azt jelenti, csirke. – A nő nem tudja eldönteni, helyeseljen-e vagy ne, melyikkel vehet rá, hogy folytassam. – Igen, őt veszítettem el, több mint két éve. Mindig Pallinával volt, a barátnőjével. Állati jó fej arc volt, igazi csirkefogó, mindig poénkodott és csipkelődött, de baromi viccesen csinálta és lazán… – A nő csendben hallgat, kíváncsi tekintettel, teljesen magával ragadták a szavaim. Milyen furcsa… Egy vadidegennel néha sokkal jobban megtalálod a hangot, könnyebben mesélsz magadról. Őszintén meg tudsz nyílni előtte. Talán, mert nem igazán izgat a véleménye. – Én meg Babival jártam, Pallina legjobb barátnőjével. – Babi. Mindent kipakolok róla… Ahogy megismerkedtünk, hogyan szerettem bele és mennyire hiányzott… A szerelem szépségét csak akkor látod teljes valójában, amikor már elveszítetted. Ilyen lehet, amikor pszichológushoz megy az ember. Sosem értettem, hogy van ez, hogy azokkal tényleg őszintén lehet-e beszélni. Meg kéne kérdeznem valakit, aki már járt pszichológusnál. Beszéd közben ilyenek jutnak eszembe, és időnként kis szüneteket tartok. De a nő szemmel láthatóan jól szórakozik, és kíváncsiságában rögtön belekotyog. Már egészen megnyugodott, még a kezemet is elengedte. Teljesen elfelejtette a repülőszerencsétlenséget. Már csak az én szerencsétlenségemmel foglalkozik.

– Beszélt azóta ezzel a Babival?

– Nem. Csak a bátyámmal beszéltem néha. Meg apámmal, egyszer-kétszer. Nem túl gyakran, mert New Yorkból hazatelefonálni egy vagyon.

– Egyedül érezte magát?

Valami általánosságot válaszolok. Nem bírom kimondani. Hogy kevésbé éreztem egyedül magam, mint Rómában. Majd elkerülhetetlenül rátérek anyámra. Aztán elfog a hév, és szinte élvezem, hogy megbotránkoztathatom a hölgyeményt. Anyám megcsalta apámat. Én pedig rajtakaptam a szemközti házban lakó fickóval. Nem is akarja elhinni. A hír hallatán egyre jobban kényelembe helyezi magát. A repülő? El is felejtette, hogy repülőn ül. Millió kérdéssel bombáz… Szinte alig bírom követni. Miért tetszik ennyire az embereknek, ha mások életében vájkálhatnak? A tabutémák, pikáns részletek, homályos tettek és kéjes bűnök. Talán mivel így, kívülállóként, amikor az ember csak hallgatja, nem mocskolódik be. A mellettem ülő nő látszólag egyszerre élvezi és érez együtt a történetemmel. Nem tudom, valóban így van-e, de nem is érdekel. Mindent gátlás nélkül kitálalok neki. Hogyan vertem össsze brutálisan anyám szeretőjét és hogyan hallgattam róla otthon, meg hogy a mai napig semmit sem fedtem fel sem apám, sem a bátyám előtt. Aztán a bírósági tárgyalásról is mesélek. Ahogy anyám ott ült velem szemben, szótlanul, és nem volt bátorsága bevallani, amit tett. Képtelen volt rá, hogy az ő hűtlenségével igazolja az én agresszióm okát. Ahogy ültem ott nyugodtan, és majdhogynem a képébe nevettem a bírónak, aki elítélt egy számomra annyira természetes tettért: hogy szétvertem azt a szemetet, aki meggyalázta az anyám méhét, mely a világra hozott. A nő tátott szájjal mered rám. Nézze, hölgyem, millióféleképpen mondhatjuk… De egy dolog hülyéskedni, mint Roberto Benigni, amikor élő adásban rávetette magát a műsorvezetőre, Raffaella Carrára. Itt azonban az anyámról van szó. Gondoljon csak bele! Hirtelen elkomolyodik. Csönd. Próbálom valamivel enyhíteni a téma komolyságát.

– Ahogy Pollo mondaná, tőlem aztán Hamupipőke bekaphatja!

Már nem botránkozik meg, inkább cinkosan nevet.

– És aztán? – kéri számon rajtam a folytatást.

Én pedig folytatom, minden gond és különösebb kérés nélkül. Nem is kéretem magam. Elmagyarázom, miért mentem ki Amerikába, hogy el akartam tűnni, elbújni egy grafikustanfolyam ürügyén, a tengerentúlon… És mivel könnyű összefutni még egy nagyvárosban is, a legbiztosabb elhúzni onnan. Új környezet, új emberek és főleg semmi, ami a múltra emlékeztethetne. Egy év küszködés az angollal, olykor egy-egy véletlenül felbukkanó olasz segítségével. Egy rettentően szórakoztató, színes világ, tele zenével, hangokkal, hatalmas forgalommal, bulikkal, újdonságokkal. Egy nagy, csenddel kibélelt zsibongás. Semmi esélye, hogy valaki Babiról beszéljen, megemlítsen valamit, ami rá emlékeztet, és ezzel újra életre keltse bennem. Babi. Csak hasztalan napok sora, amiben megpihenhet a szívem, a gyomrom, az agyam. Babi. Teljes képtelenség visszahozni a múltat, egy pillanat alatt a háza előtt teremni vagy véletlenül összefutni vele az utcán. Babi. New Yorkban nincs ilyen veszély… New Yorkban Battistinek sincs hely: „És ha eszembe jutsz, elég, ha arra gondolok, hogy nem vagy többé, hogy hasztalan szenvedek, mert tudom, tudom, tudom, hogy nem jössz vissza.” Nincs szükség álságos törekvésekre, hogy megpróbáljuk elkerülni azokat a helyeket, amiket ismer és gyakran látogat Babi is. A nő rám mosolyog.

– Én is ismerem azt a dalt. – Azzal hamisan dudorászni kezd.

– Igen, pontosan ez az – próbálom elejét venni a magamutogató előadásnak.

De megment a repülő. Tatamm. Egy száraz, fémes hang. Egy durva lökés és egy enyhe rázkódás.

– Atyaég, mi ez? – kapja el a szabadon lévő jobb kezemet.

– Csak a futómű, ne aggódjon!

– Méghogy ne aggódjak? Olyan hangot adott, mintha kiszakadt volna a helyéről!

Nem messze tőlünk a légiutas-kísérők és a személyzet többi tagja elfoglalják az üres helyeket és a vészkijáratoknál található furcsa, elfordított székeket. Evát keresem, meg is találom, de már nem néz felém. A szomszéd nő megpróbálja egyedül elfoglalni magát. Sikerül neki. Elengedi a kezem, cserébe egy utolsó kérdésért.

– És miért lett vége?

– Mert Babi összejött valaki mással.

– Hogyhogy? A barátnője? Mindazok után, amit nekem itt elmesélt?

Úgy tűnik, már ő szórakozik rajtam, mióta fájó pontra tapintott. A leszállás középszerűen sikerült. A nő kérdésekkel bombáz, sőt, nagy izgalmában áttér a tegezésre. Nem kertel. Mikor hagytad el, voltál-e azóta más nővel? És így tovább, sorozatban, mint egy vadászgép. Megpróbáljátok megint együtt? A türelmem küzd a nő golyózáporával. Meg lehet még bocsátani? Beszéltél róla valakivel? Vagy a sör ütött be, vagy a kérdésáradatba szédültem bele. Vagy a még el nem felejtett szerelem miatt érzett fájdalomba. Már semmit sem értek. Csak a motor pörgését hallom és a turbinákat, ahogy leszálláshoz készülődnek. Hohó, támadt egy ötletem, amivel megmenekülhetek a kihallgatás elől…

– Nézze a kifutó fényeit! Nem fogjuk elérni! – hívom fel rá a nő figyelmét nevetve, és ezzel újra átveszem a hatalmat a játékban.

– Atyaég, tényleg ott vannak! – Ijedten pillant ki az ablakon, és nézi, ahogy a repülő szárnyai bizonytalanul hullámoznak, miközben már-már majdnem elérik a földet. Újból elkapja a jobb kezemet a levegőben, mint egy öreg párduc, majd megint kinéz az ablakon. Még egy pillanat, a fejét belefúrja az ülésbe, a lábát pedig előrenyújtja, mintha ő maga akarna fékezni. A körmeit a karomba vájja. A gép egy puha zökkenéssel földet ér. A turbinák rögtön az ellenkező irányba kezdenek pörögni, és az egész, hatalmas acéltömeg őrülten remegni kezd, az ülésekkel és a hölgyeménnyel együtt. De ő nem adja fel. Összeszorított szemmel reszket, és a karomon tölti ki a mérgét.

– Kedves utasaink! Itt a kapitány beszél. Tájékoztatom Őnöket, hogy megérkeztünk Róma Fiumicino reptérre. A külső hőmérséklet…

A gép hátsó sorai felől taps hallatszik, de szinte rögtön el is hal. Kiment a divatból.

– Hát, csak földet értünk.

A nő felsóhajt: – Hála Istennek!

– Talán találkozunk még.

– Igen, örültem, hogy beszélgettünk. De tényleg igaz, amiket meséltél?

– Amennyire igaz, hogy a kezemet szorongatta – azzal megmutatom neki a körme nyomát a jobb kezemen.

– Jaj, mennyire sajnálom!

– Nem tesz semmit.

– Mutasd!

– Nem, tényleg, semmi gond.

Megszólalnak az első mobilok. Leszállás után már mindenki megkönnyebbülten mosolyog. Nyitogatni kezdik az ülések fölötti csomagtartókat, és előhalásszák az Amerikából hozott haszontalan ajándékok dobozait, majd beállnak a sorba, hogy minél előbb a kijárathoz jussanak. A repülőn töltött, mozdulatlanságra ítélt, hosszú órák után, amikor az ember arra kényszerül, hogy az elmúlt éveket mérlegelje, visszatér a gondolkodás nélküli sietség, a hétköznapi gondok és a rohanás a végső célig.

– Viszontlátásra!

– Köszönjük! Kellemes estét! – Csinos és kevésbé csinos légikisasszonyok köszöngetnek a kijáratnál. Eva is szakszerű mozdulatokkal, az arcára ragasztott mosollyal, tökéletes profizmussal búcsúzik mindenkitől.

– Köszönöm a söröket.

– Nincs mit – mosolyog valamivel talán természetesebben.

– Ha bármi gondja akadna… – Átnyújtok neki egy névjegykártyát.

Zavartan nézi: a római számom van rajta.

– Ez volt a vizsgamunkám a grafikustanfolyamon.

– És jól sikerült?

– Mindenki meg volt elégedve. Zseniálisnak tartották a világoskék-fehér színpárosítást.

– Csinos.

Becsúsztatja a zsebébe. Nem kockáztatom, hogy bevalljam, csak azért a kék-fehér, mert a Laziónak drukkolok. Aztán leballagok a lépcsőn.

Langyos szellő lengedez. Szeptember van. Naplemente, pontban fél nyolckor. Tökéletes időzítés. Nyolc óra repülés után jólesik megint sétálni. Felszállunk a reptéri buszra. Körülnézek. Néhány kínai, egy tagbaszakadt amerikai, egy fiatal srác, aki az 512 MB-os Samsung YP – T7X-ét hallgatja, amilyet én is láttam már New Yorkban. Két vakációzó lány, akik nem szólnak egymáshoz, lehet, hogy már besokalltak a hosszú együttéléstől. Egy szerelmespár. Nevetnek, minden fontosnak tűnő, lényegtelen gondolatukat megosztják egymással és viccelődnek. Irigylem őket, vagyis inkább jólesik nézni őket. Utastársam, a bögyös nő, aki most már az egész életem történetét ismeri, közelebb lép. Felém mosolyog, mintha azt akarná mondani: „Hát mégiscsak földet értünk, igaz?” Bólintok. Már-már bánom, hogy annyi mindent kitálaltam neki. Aztán megnyugszom. Úgyse látom többet az életben.

Útlevél-ellenőrzés. Pórázon tartott farkaskutyák járkálnak fel és alá idegesen, kokain vagy fű után szimatolva. Más, túlképzett kutyák elégedetlenül, de jóságos tekintettel várnak a sorukra. Egy vámos szórakozottan veszi kezébe az útlevelemet. Aztán meggondolja magát, visszalapoz arra az oldalra, amit átugrott, és jobban szemügyre veszi. A szívem a torkomban dobog. Semmi. Nem érdeklem. Visszaadja, én becsukom és elteszem. Felveszem a csomagomat, majd szabadon kisétálok. Újra Rómában vagyok. Két évet voltam távol, és úgy tűnik, mintha csak tegnap mentem volna el. A kijárathoz sietek. Bőröndjeiket maguk után húzó utasok keresztezik az utam, egy pasas elcsigázottan rohan a gépe után, amit talán már nem ér el. A korlát mellett rokonok várnak valakire, aki csak nem akar megérkezni. Szép, napbarnított lányok várják a szerelmüket vagy az exüket, keresztbe tett kézzel, fel-alá sétálgatva vagy egy helyben állva, nyugodtan vagy izgatottan, de mindenesetre várnak.

– Taxi! Parancsol taxit? – Egy magát őszintének hazudó taxis ajánlkozik: – Kedvezményes áron elviszem! – Válaszra sem méltatom. Látja, hogy velem nem csinál jó üzletet, úgyhogy odébbáll.

Körülnézek. Egy csinos, elegáns nő, világos ruhában és könnyed aranylánccal a nyakában, nyugodt tekintettel mered irányomba. Jó nő. Rámosolygok. Egy futó pillantással válaszol, amiben azonban minden benne van. A félrelépés gondolata, a „szeretném, de nem tehetem”, a szabadságvágy. Majd lemondóan elfordítja a tekintetét. Megint körbenézek. Semmi. Milyen hülye vagyok! Hát, persze. Mit vártam? Kit keresek? Hát ezért jöttél vissza? Szóval nem értettél meg semmit, egyáltalán semmit. Szinte nevethetnékem támad, annyira hülyének érzem magam.

„Már biztos megérkezett…”

Egy oszlop mögé bújva, csendben, de ezerrel zakatoló szívvel motyog magában. Talán azért, hogy ne hallja a szívverését, amely valójában inkább kétezerrel száguld. Majd összeszedi a bátorságát, és kinéz az oszlop mögül. „Ott van. Tudtam, tudtam!” Majdnem ugrándozni kezd örömében, de a lábai a földön maradnak.

„Nem hiszek a szememnek… Step. Tudtam, tudtam, biztos voltam benne, hogy ma érkezik. El se hiszem. Jesszusom, jócskán lefogyott, hát persze. De mosolyog. Igen, úgy néz ki, jól van. Vajon boldog? Vajon jól érezte magát odakint? Talán túlzottan is. Mi az, megőrültem? A végén még elfog a féltékenység. Dehát milyen jogon? Semmi közöm hozzá… És akkor? Jaj, mennyire készen vagyok. Komolyan, tökre bediliztem. Jobban mondva, annyira boldog vagyok! Kajakra. Visszajött! El se hiszem! Te jó ég, idenéz…”

Gyorsan visszabújik az oszlop mögé. Nagy sóhaj. Erősen behunyja a szemét. Fejét a hideg, fehér márványon nyugtatja, keze az oszlopon. Csönd. Nagy levegő. Huuuuuuu. Belégzés… Huuuuuuuu. Kilégzés… Majd újból kinyitja a szemét. Abban a pillanatban arra jön egy turista, aki kérdőn néz rá. Mosolyog, hogy úgy tűnjön, minden rendben. De semmi sincs rendben. Kétség se fér hozzá.

„A francba, meglátott, érzem. Istenem, Step meglátott, tuti biztos.”

Megint kiles. Semmi. Step továbbment, mintha mi sem történt volna.

„Igaz, milyen hülye vagyok! Meg aztán, mi van akkor?”

Hát, itt vagyok. Visszatértem. Róma. Fiumicino, hogy pontos legyek. A kijárat felé tartok. Kilépek az üvegajtón, és az utcára jutok. Előttem taxik sorakoznak. De abban a pillanatban valami furcsa érzés fog el. Mintha valaki figyelne. Hirtelen megfordulok. Semmi. Nincs rosszabb, mint amikor vársz valamit… De nem történik semmi.

2.

A naplemente narancssárgára festi az égen ritkásan elszórt felhőket. A halvány hold egy lombos fa legfelső ágai mögé bújik. Élénk forgalom furcsán messzi hangjai szűrődnek át a távolból. Az egyik ablakból lassú, kellemes zongoraszó hallatszik. Ugyanaz a fiú, aki azóta kicsit idősebb lett, és már sokkal jobban játszik, gyakorol a zeneiskolai vizsgájára. Valamivel lejjebb a teniszpálya egyenes, fehér csíkjai világítanak a sápadt holdfénynél, és az üres medence alja szomorúan várja a következő nyarat. A fontoskodó gondnok idén is jóval hamarabb eresztette le a kelleténél. A társasház első emeletén, ápolt növények és a felhúzott faredőny lécei között egy lány nevetgél.

– Daniela, befejeznéd már a telefonálást? Van mobilotok, apátok gyakorlatilag mindennap feltölti! Miért mindig a vonalason lógtok?

– Hogyhogy, anya, nem tudod, hogy itt nincs térerő? Csak a nappaliban, ott meg mindig, mindent hallotok!

– Az a helyzet, hogy mi is ebben a lakásban lakunk!

– Jól van, anya. Csak Giuliával beszélek. Befejezem, amit elkezdtem, aztán lerakom.

– De hiszen egész délelőtt együtt voltatok az iskolában. Mi a csuda történhetett veletek azóta?! Hmm? Mi a fenét kell még elmesélned?

Daniela befogja a kagylót a kezével.

– Figyelj, anya, még ha egy irtó jelentéktelen butaság is, hadd döntsem el én, hogy kinek akarom elmondani és kinek nem, oké?

Azzal Daniela elfordul, és hátat fordít az anyjának, mint aki meg van győződve róla, hogy valamelyest mégiscsak igaza van. Raffaella vállat von és ráhagyja. Daniela a szeme sarkából ellenőrzi, egyedül maradt-e.

– Hallottad, Giulia? Le kell tennem.

– És akkor miben maradunk?

– Hogy ott találkozunk.

– Nem… nem erre gondoltam!

– Figyu, én eldöntöttem. – Daniela aggódva néz körbe. – Ez most nem a legmegfelelőbb pillanat, hogy beszéljünk róla, itt a falnak is füle van.

– De Daniela, ez rettentő fontos dolog! Nem dönthetsz róla csak így…

– Figyelj, nem beszélhetnénk meg ezt inkább a bulin?

– Oké, ahogy akarod. Akkor találkozzunk ott háromnegyed óra múlva! Odaérsz?

– Nem, kell legalább egy és negyed óra!

– Oké, legyen, na csá!

Daniela leteszi a telefont. Ez a Giulia néha milyen nehéz eset! Hogyhogy nem érti meg, hogy kell nekem az a plusz fél óra? Hiszen gyönyörűnek kell lennem, tökéletesnek! Ritkán fordul elő az életben, hogy az ember fel tudjon készülni egy ilyen éjszakára. Sőt, nevet magában, szinte soha. Általában „az” akkor esik meg, amikor a legkevésbé sem számítasz rá! Bemegy a szobájába, és először gondolkolkozik el azon, hogy mit vegyen fel a ruha alá. Különös érzés fogja el, furcsán elbizonytalanodik. Aztán megnyugszik. Ez csak természetes, az ember sosem tudhatja biztosan, hogyan fog történni az első szeretkezés. Nagyot sóhajt. Igaz. Egyedül abban vagyok biztos, hogy ma éjjel megteszem és hogy vele. Raffaella pont abban a pillanatban megy el előtte az előszobában.

– Daniela, megtudhatnám, min gondolkodsz?

– Semmin, anya… butaságokon.

– Akkor butaságok helyett gondolkozz inkább fontos dolgokon!

Egy pillanatra elfogja a vágy, hogy mindent kitálaljon, megossza az anyjával ezt a fontos és mindenekelőtt végérvényes döntést. Aztán hamar meggondolja magát. Tudja, hogy akkor neki vége.

– Igen, anya, igazad van.

Vele úgysem érdemes vitatkozni. Egymásra mosolyognak. Aztán Raffaella a nappaliban álló ingaórára pillant.

– Jaj, apádban sosem lehet megbízni! Kértem, hogy jöjjön haza korábban, mert Pentestiékhez kell mennünk, akik kint laknak a világ végén. De várhatom, hogy egyszer a kedvemben járjon!

3.

– Stefano! – Pontosan velem szemben, az utca közepén áll a bátyám. Felderülök.

– Helló, Paolo! – Tényleg örülök, hogy látom. Szinte meghatódom, de azért vigyázok, hogy ne legyen túl feltűnő.

– Na, hogy vagy? Nem is tudod, mennyit gondoltam rád!

Szorosan megölel. Sőt, magához szorít, de jólesik. Egy pillanatra felvillan előttem az utolsó karácsony, amit együtt töltöttünk, mielőtt leléptem. Meg a tészta, amit főzött, és hogy nem akarta elhinni, hogy ízlik…

– Szóval, jól szórakoztál odakint a jenkiknél, mi?

Kiveszi a kezemből az egyik bőröndömet. Persze a könnyebbet.

– Igen, jól éreztem magam odakint. De miért jenkik?

– Ki tudja, így mondják.

A bátyám szlenget használ. Tényleg változnak az idők. Vidáman néz rám, mosolyog. Nyugodtnak tűnik. Tényleg csíp engem. Hogy mennyire nem hasonlítunk egymásra! Roberto Benigni jut róla eszembe a Johnny Stecchinóban.

– Na, mi olyan vicces?

– Ugyan, semmi. – Jobban szemügyre veszem. Mint akit skatulyából húztak ki: vadiúj, makulátlan az inge, könnyű, sötétbarna gatyája alul felhajtva, apró kockás kabát és végül…

– Hé, Paolo, elhagytad a nyakkendődet?

– Ja, nyáron nem hordok nyakkendőt. Miért, gáz? – Meg se várja a választ. – Na, megérkeztünk. Nézd, mit újítottam magamnak… – Széttárja a karját, hogy teljes ragyogásában mutassa meg nekem legújabb büszkeségét: – 4-es Audi, a legutolsó modell. Tetszik?

Hogy lehetne ellentmondani ekkora lelkesedés láttán?

– Nem rossz, egész csinos.

Megnyom egy gombot a kulcson. Két pittyenés, felvillannak az indexlámpák, kikapcsol a riasztó. Paolo kinyitja a csomagtartót: – Gyere, tedd be a csomagokat!

Bedobom a két amcsi zsákot az után a kicsi után, amit már Paolo szépen behelyezett. – Hé, csak óvatosan!

Rögtön eszembe jut valami: – Kipróbálhatom?

Rám mered. A tekintete elsötétül. Szíven ütötte a kérésem. De aztán a testvéri szeretet győzedelmeskedik benne.

– Hát persze, tessék – mosolyog kissé kényszeredetten, majd odadobja nekem a slusszkulcsot. Őrült. Sosem szabad ennyire szeretni egy ilyen tesót, mint én. Főleg nem akkor, ha a hőn szeretett kocsidra pályázik. Vadiúj. Beülök a kormány mögé. Még a szaga is új, kifogástalan verda, csak egy kicsit szűk. Ráadom a gyújtást és gázt adok.

– Jól húz.

– Ne felejtsd el, hogy még bejáratós… – néz rám aggodalmasan, majd gyorsan bekapcsolja az övet. Én pedig, talán mert visszatértem Rómába és üvölteni szeretnék, ki tudja, valahogy szeretném kiadni magamból ezt a két év hallgatást, a távolban megélt dühtől hajtva, hirtelen padlógázzal indítok. Az Audi kerekei kipörögnek, kifarol, fellázad, üvölt, a gumija csikorog a meleg aszfalton. Paolo két kézzel szorítja a kapaszkodót az ablaknál.

– Na, tessék! Tudtam, tudtam! Hogy lehet, hogy veled mindig minden így végződik?

– Miről beszélsz, hiszen csak most indultam el?!

– Úgy értem, hogy veled sosincs az embernek egy perc nyugta sem!

– Oké… – Lassítok, és miközben beveszem a kanyart, játszom picit a kormánnyal, úgy, hogy majdnem súrolom a szalagkorlátot. – Így már jobb?

Paolo fészkelődik az ülésen, leveszi a kabátját.

– Veled mindig ez van, sosem ülhet nyugodtan az ember!

– Ugyan már, tudod, hogy csak vicceltem. Ne aggódj, megváltoztam!

– Megint? Na, de most mennyire?

– Azt nem tudom, azért jöttem vissza, hogy kiderítsem.

Csönd.

– Rágyújthatok itt, bent?

– Inkább ne.

Berakom a számba a cigit, és a gyújtóért nyúlok.

– Mi az, mégis rágyújtasz?

– Az „inkább” kiszúrt veled.

– Látom, tényleg megváltoztál… csak nem előnyödre.

Elmosolyodom, és ránézek a bátyámra. Bírom az arcát. És úgy tűnik, ő tényleg megváltozott. Érettebbnek tűnik, férfiasabbnak. Beleszívok a Marlboróba, majd odanyújtom neki.

– Kösz, nem kérek.

Válaszul kinyit egy szellőzőt. Aztán újra vidáman fordul felém: – Képzeld, van valakim!

A bátyám hét évvel idősebb nálam, de néha olyan, mint egy gyerek, hihetetlen. Kedve támad mindenféléket elmesélni nekem, amit öröm hallgatni. Elhatározom, hogy a kedvére teszek és érdeklődést mutatok.

– Na, és milyen? Csinos?

– Hogy csinos-e? Gyönyörű! Magas, szőke, meg kell ismerned! Fabiolának hívják, lakberendezéssel foglalkozik, nagyon igényes, nem is lehet akárhova elvinni…

– Aha, értem, nagyon érdekes…

– Oké, oké. A vicceid olyan kiszámíthatóak, hogy az már humorhorror, tetszik? Ez a szavajárása.

– Aha. Már értem, mit esztek egymáson.

– Hát, igen, megvan köztünk az összhang.

Összhang. Az meg mit jelent? Összhang a zenében van, ha jól tudom. A szerelem viszont az, amitől nem kapsz levegőt, ami teljesen abszurd, amikor elepedsz utána, ami akkor is szép, ha nem illetek össze, a tiszta őrület… Amikor a puszta gondolata, hogy mással lásd, arra késztet, hogy inkább átszeld az óceánt…

– Na, hát az a fontos, hogy megvan az összhang. Aztán meg… – Próbálom valahogy jól kivágni magam. – A Fabiola szép név.

Elég semmitmondóra sikerült. De jobb nem jutott eszembe. És tulajdonképpen leszarom, de ha azt mondanám neki, hogy milyen idióta név, még megsértődne, amilyen érzékeny. Paolo mindenkinek ad a véleményére. Ami a lehető legnagyobb baromság a világon. Különben is, ki az a mindenki? Még a szüleink se mindenki.

Szinte olvas a gondolataimban: – Tudtad, hogy apának is van valakije?

– Honnan tudnám, ha nem mondja nekem senki?

– Monica, egész csinos nő. Olyan ötven körüli, de jól tartja magát. Teljesen felforgatta a házat. Kidobott egy csomó régi vackot, egészen megfiatalította.

– Apát is?

Paolo vihog, mint egy őrült: – Hát, ez mekkora!

A bátyám meg az ő idióta lelkesedése. Régebben is ilyen volt? Amikor egy hosszú útról hazatérsz, minden kicsit másnak tűnik.

– Együtt élnek, meg kell ismerned.

Kell. Hogy érti, hogy kell? Elhúzom a kormányt, hogy kissé noszogassam az előttem totyogót, aki nem akar kitérni az utamból. Menj már innen! Rávillogok, semmi reakció. Gázt adok, aztán lassítok. Végre lehúzódik jobbra, hogy megelőzhessem.

Paolo előrenyomja a lábát, és a köztünk lévő karfába kapaszkodik. Kimegyek balra, aztán próbálom megnyugtatni.

– Amerikában nem csinálhattam ilyet, mert lépten-nyomon zsaruk állnak.

– Úgyhogy hazajöttél, hogy az én kocsimon éld ki magad,

mi?

– Anya hogy van?

– Jól.

– Hogy érted, hogy jól?

– Miért, te hogy érted, hogy hogy van?

– Jaj, mit adod a hülyét? Kiegyensúlyozott? Van valakije? Szoktál vele beszélni? És apával beszél, találkoznak?

Képtelen vagyok kimondani az utolsó kérdést: érdeklődött felőlem?

– Sokat kérdezősködött rólad. – Ez az egyetlen, amire válaszol. – Mindig megkérdezte, szoktál-e jelentkezni New Yorkból, hogy megy a tanfolyamod, satöbbi, satöbbi.

– Mire te?

– Beszámoltam neki arról a kevésről, amit tudtam rólad. Hogy a tanfolyam jól megy, hogy furcsamód nem verekedtél még össze senkivel, meg aztán kitaláltam még ezt-azt.

– Például?

– Hogy két hónapja jársz egy csajjal, de olasszal. Ha azt mondom, amerikai, rögtön rájön, hogy nem igaz, hiszen nem értenétek meg egymást.

– Aha. Majd szólj, ha nevetnem kell. Ez is amolyan „humorhorror”?

– Meg aztán, hogy jól érzed magad, sokat jársz el szórakozni, persze semmi drogozás, de rengeteg barátod van. Egyszóval, hogy nem akarsz visszajönni, mert jól megvagy. Na, közel jártam?

– Nagyjából.

– Azaz?

– Két amcsi csajom volt, de mindkettővel remekül megértettük egymást.

Lassan esik le neki, én addig lassítok és kimegyek a jobb oldali kijáraton. A körforgalomból kifelé, a kanyarban gázt adok, a kerekek csikorognak, mögöttem dudál egy vén tragacs, továbbhajtok, mintha mi sem történt volna, majd besorolok a felhajtósávba. Paolo megint fészkelődni kezd, a kabátjával babrál. Aztán elkezdi a magáét.

– Nem indexeltél.

– Tényleg nem.

Egy darabig csendben vezetek. Paolo többször is kinéz az ablakon, majd vissza rám, mint aki fel akarja hívni magára a figyelmemet.

– Mi az?

– Mi lett a per vége?

– Felmentettek.

– Hogyhogy? – faggat kíváncsian.

Felé fordulok, és állom egy darabig a pillantását. Hallgat. Nyugodtan néz vissza rám. Ártatlan képpel. Nem hiszem, hogy blöfföl. Hacsak nem bámulatos színész. Paolo jó tesó, de esetleges érdemei között nem szerepel semmilyen bámulatos képesség. Újra az utat nézem.

– Semmi, felmentettek és kész. Ennyi.

– Fejtsd már ki egy kicsit jobban a kedvemért!

– Ugyan már, te ne értenéd, hogy mennek ezek a dolgok? Vágod azokat az eseteket, amikor építési tilalmak vagy adótartozások elengedését direkt úgy időzítik, hogy a választások idejére essenek? Na, tessék, az én esetem is pont ilyen, az olyan bűnöket, mint az enyém, elfelejtik, hogy helyette egy elnök nevét jegyezzék meg.

Elvigyorodik.

– Tudod, már jó ideje gondolkodom rajta, miért kötöttél bele a szemben lakó fickóba.

– És sikerült együtt élned ezzel a hihetetlenül nagy rejtéllyel?

– Igen, akadt azért más dolgom is.

– Amerikában egy napig sem bírnád. Ott nincs időd ilyen kérdéseken agyalni.

– De mivel Rómában élek, egy kapucsínó és egy Campari között eszembe jutott egy s más. Sőt, következtetéseket is sikerült levonnom.

– Hát, ez csodálatos! És mire jutottál?

– Arra, hogy a szomszéd pasas valamiféleképpen anyának ment az agyára, vagy zaklatta, vagy mittudomén, aztán amikor már túl messzire ment, te valahogy megtudtad, és durr bele, elküldted a mentővel… – Nem szólok semmit. Paolo mereven néz rám. Igyekszem kerülni a tekintetét. – Egyvalamit azonban nem értek, sehogy se fér a fejembe… Már bocs, de anya ott volt a tárgyaláson, és nem szólt semmit. Nem mesélte el, mi történt, mit mondott neki az a fazon, szóval hogy miért rágtál be így. Ha beszélt volna, a bíró talán jobban megértette volna a dolgot.

Paolo! Mi a fenét tudhat valójában Paolo? Rápillantok, majd újra az utat nézem. A fehér vonalakat, egyiket a másik után, ahogy békésen futnak be az Audi 4 alá. Sorban, néhol kissé lekopva. A forgalom zaját hallgatom. Dadam, dadam, a 4-es Audi puhán emelkedik és süllyed minden kis bukkanónál. Az út egyes darabjainak minden illesztését érezni, de nem zavar. Vajon helyes-e megmondani az igazat? Más megvilágításba helyezni valakit egy másik ember előtt? Paolo úgy szereti anyát, amilyen. Vagyis úgy, amilyennek hiszi. Amilyennek szeretné hinni.

– De hát Paolo, miért kérdezel tőlem ilyeneket?

– Csak úgy, hogy tudjam…

– Nem áll össze a kép? Hiányzik egy tétel?

– Így is lehet mondani.

– És ez téged, mint precíz könyvelőt, bosszant.

A szembeszomszédot Giovanni Ambrosininek hívták, de ezt csak a tárgyaláson tudtam meg. Illetve mégsem, a vezetéknevét már korábban. Amikor becsöngettem hozzá, ki volt írva a csengőre. Bokszerben nyitott ajtót. Amikor meglátott, rögtön vissza akarta csukni. Pedig én csak beszélni akartam vele. Udvariasan megkérni, hogy halkítsa le a zenét. Aztán földbe gyökerezett a lábam. Az ajtó szellőzőjén át, abban a kis keretben megláttam az arcát. Azt a tekintetet, amely összekötött minket, majd elválasztott örökre. Soha nem felejtem el. Meztelenül, ahogy sosem láttam, gyönyörűen, amilyennek szerettem… az anyám. Egy idegen ágyban. Nem emlékszem másra, csak a cigire a szájában. És a tekintetére. Mintha a szeretője után még valami mást is el akart volna fogyasztani, majd végül… Engem. Nézd, fiam… ez az igazság, ilyen az élet. Még most is érzem, ahogy ég az arcom. Aztán ez a Giovanni Ambrosini. A hajánál fogva húztam ki a lakásból. A földre roskadt. Egy tarkórúgással két járomcsontját zúztam be. Beszorult a lépcső korlátrácsai közé, én pedig tovább rúgtam a sarkammal a jobb fülét, az arcát, a bordáit, és péppé zúztam az ujjait. A kezét, amivel anyámhoz ért. És… Elég. Elég. Elég! Nem bírom tovább. Olyan emlékek ezek, melyeket soha nem felejtek el. Soha. Paolóra nézek. Nagy levegőt veszek. Nyugi. Egy még nagyobbat. Nyugi, és hazudj!

– Sajnálom, Paolo, de előfordul, hogy nem áll össze a kép, de nincs mit tenni. Az a csávó kiakasztott és kész, ennyi. Anyának ehhez semmi köze, hidd el!

Elégedettnek tűnik. Örül, hogy ezt hallja. Kibámul az ablakon.

– Jaj, nem is mondtam…

Aggódva nézek rá.

– Mit?

– Elköltöztem. Még mindig a Farnesina utcában lakom, de tetőtérben.

Végre egy nyugis hír. – Szép lakás?

– Gyönyörű. Látnod kell. Ma este már úgyis nálam alszol, nem? A telefonszám nem változott. Egy barátom, aki a Telekomnál dolgozik, elintézte, hogy magammal vihessem.

Büszkén vigyorog, hogy sikerült ezt elintéznie. Bakker, erre nem is gondoltam. Még szerencse, hogy megtartotta a számot. Ugyanis ez szerepel a névjegyemen, amit a stewardessnek adtam. Evának, a „gnoccának”. Magamban mosolygok. Végighajtok a Corso Francián, majd a Vigna Stelluti úton, fel a Giochi Delfici tér felé. Elhagyom a Colajanni utcát a kereszteződésben, ami a Jacini térre vezet. Hirtelen egy robogó áll meg a stoptáblánál. Egy lány ül rajta. Bakker! Ez ő! Hamuszőke, hosszú haja kilóg a sisak alól. Sapkát is visel, szemellenzővel. Világoskék iPodja van és égkék dzsekije, pont olyan színű, mint a szeme. Igen, hajszálra úgy néz ki, mint ő… Lelassítok. Bólogat a zene ütemére, és közben mosolyog. Megállok. Ő elindul. Átengedem. Vidáman fordul felénk, és köszönetet tátog az ajkaival… A szívverésem lenyugszik. Nem, mégsem ő az. Viszont megrohan egy emlék. Úgy, mint amikor kora reggel belegázolsz a tengerbe, és még hideg a víz. Valaki rád kiált, te megfordulsz, hogy üdvözöld… És ahogy visszafordulsz, hogy továbbmenj, hirtelen jön egy nagy hullám… Sutty. Akaratlanul is ott találom magam, mint egy hajótörött, két évvel ezelőtt. Éjszaka van. A szülei elmentek otthonról és felhívott, hogy menjek fel hozzá. Felsietek a lépcsőn. A bejátati ajtót résnyire nyitva hagyta. Lassan kinyitom.

– Babi… Itt vagy? Babi…?

Semmi válasz. Behúzom magam után az ajtót. Lábujjhegyen lopózom végig a folyosón a hálószobák felé. A szülei szobájából halk zene hallatszik. Fura, azt mondta, elmentek. A félig nyitott ajtón keresztül halvány fény szűrődik ki. Közelebb megyek és benyitok. Az ablak mellett hirtelen feltűnik ő. Babi. Az anyja ruháit viseli. Egy homokszínű, enyhén átlátszó, kigombolt, könnyű selyemblúzt, ami alól krémszínű melltartó bukkan elő, meg egy hosszú, mintás kasmírszoknyát. A haját hátul összefogta és befonta. Idősebbnek tűnik. Annak is akar látszani. Rám mosolyog. A kezében perzsgőspoharat tart, és most nekem is tölt. Aztán visszarakja az üveget az éjjeliszekrényen álló, jéggel teli vödörbe. Körös-körül gyertyák égnek, és vadrózsa illata száll a levegőben, ami lassan magával ragad minket. Az egyik lábát egy székre emeli, amitől a szoknyája a hasíték mentén szétnyílik, oldalra omlik és látni engedi az alatta lévő csizmát, valamint Babi lábát, melyet könnyű, mikroszálas, mézszínű harisnya takar, combfixszel. Babi a két pezsgőspohárral a kezében vár rám, és a tekintete hirtelen megváltozik. Mintha hirtelen felnőtt volna.

– Gyere, és tégy magadévá, úgy, mintha én lennék ő… Ő, aki ki nem állhat téged, aki minden áldott nap kikészít azzal, hogy megpróbál elválasztani minket egymástól… – azzal felém nyújtja a poharat. Egy hajtásra kiiszom. Finom, hideg, tökéletes. Majd megcsókolom, olyan szenvedélyesen, ahogy kívánom. Alvó, elveszett, megittasodott, pezsgőízű nyelvünk hirtelen felébred. A hajába fúrom a kezem, és szorosra font tincsei rabul ejtik az ujjaimat. A kezemben tartom a fejét, az enyém, menthetetlenül az enyém… és közben a csókja egyre követelőzőbbé válik. Uralma alá hajtja a számat, olyan erősen, mintha belém akarna bújni, leigázni, egészen a szívemig. Mit csinálsz? Elég. Már a tiéd. Majd abbahagyja, és rám néz. Tényleg úgy néz ki, mint az anyja. Szinte megijeszt az a hév, amit érzek rajta, és amit még sosem tapasztaltam. Aztán megfogja a kezem, félrehúzza a szoknyáját, és becsúsztatja alá. Majd vezeti felfelé, egyre feljebb a combján… Hátrahajtja a fejét. A szemét lehunyja, és a szája sarkából somolyog. Majd hangosan és egyértelműen felsóhajt. A kezemet még feljebb tereli. Nem siet. Elérem a bugyiját. Megvan. Kissé félrehúzza, és az ujjammal próbálok a kedvére tenni. Babi még hangosabban kezd sóhajtozni. Kigombolja a nadrágomat, és sietve lehúzza, még mindig szenvedélyre éhesen, úgy, mint még soha. Finoman benyúl a nadrágomba. Megáll. A szemembe néz. Mosolyog. Végignyalja a számat. Harap. Éhes. Rám éhes. Nekem támaszkodik, szinte feldönt, a homlokát a homlokomhoz nyomja, vigyorog, liheg, a kezét fel-le mozgatja, és szereleméhesen elmerül a tekintetemben, ahogy én az övében… Majd kibújik a bugyijából, még egyszer könnyedén megcsókol, és végigsimít az állam alatt. Majd az ágyra veti magát, négykézláb, hátul felhúzza a szoknyáját a hátára, és felém fordul.

– Step, kérlek, tegyél magadévá, durván, mintha az anyám lennék, úgy, hogy fájjon… Kérlek! Esküszöm, erre vágyom.

Hihetetlennek tűnik. De megteszem. Szót fogadok, és ordítani kezd, mint még soha, és majdnem elélvezek a kéjtől, a vágytól, a képtelen helyzettől, a szerelemtől, amiről nem hittem, hogy létezik. Még mindig beleborzongok az emlékbe, és majdnem eláll a lélegzetem.

– Hé, Step!

– Igen?

Hirtelen térek magamhoz. Paolo az.

– Mi van veled? Megálltál az utca közepén?

– He?

– Egészen elképesztesz. Csak nem tanultál jó modort? Még sosem láttam, hogy ilyet tettél volna: átengedsz egy lányt, akinek nincs is elsőbbsége! Hihetetlen. Lehet, hogy Amerika tényleg jót tett neked és valóban megváltoztál, vagy…

– Vagy?

– Vagy összetévesztetted a csajt valakivel.

Felém fordul és mereven bámul.

– Hé… ne felejtsd el, hogy tesók vagyunk!

– Pontosan. És éppen ezért aggódom miattad… Csak vicceltem, ha nem esett volna le.

Paolo felnevet. Elindulok, és közben próbálom visszanyerni az önuralmamat. Sikerül. Nagy lélegzetet veszek. Aztán egy még nagyobbat. És fájdalmasan belém hasít a tudat, hogy az a hullám nem enged el soha.

4.

A Z4 csodálatos autó. Nem is tudom, mit meg nem tennék, hogy megszerezzem. Claudio Gervasi a BMW-márkabolt kirakata előtt áll. Úgy nézi, mint egy gyerek, önkívületben, vágyakozva; sajnálja, hogy nem lehet az övé. Ha Raffaella csak picit is sejtené, mit szeretne, neki vége lenne. De ha a többit is tudná, már nem élne. Jobb nem is gondolni rá. Sohasem fogja megtudni. De ha már egyszer idáig eljött, érdemes benézni. Mi rossz van abban, ha az ember vágyik valamire? Vagy már ez is a társadalmi bűnök kategóriájába tartozik? Claudio győzködi magát. Legalább elfoglalom magam valamivel… csak tudni szeretném, mit ajánlanak egy esetleges cseréért. Talán a 200-as Mercedesemet jó áron beszámítanák. Persze jó pár kilométer van benne. Viszont kitűnő állapotban van… Megkerüli az autót. Leszámítva azt a pár karcolást, ami Babinak és Danielának köszönhető, pontosabban annak, ahogy a robogójukat szokták leparkolni. Mindegy, meglátjuk, mit tudnak ajánlani… Azzal belép az üzletbe. Rögtön odalép hozzá egy makulátlan ruházatú, fiatal eladó szép, széles, kék nyakkendővel, ami ugyanolyan árnyalatban pompázik, mint az egész öltönye, a méretre készült zakótól a tökéletes csőnadrágig, melynek felhajtása puhán esik a sötét színű, egyszerű, de ragyogóan fényes félcipőre. Olyan fényesen csillog, mint a kiszemelt autó, mely közelebbről még szebbnek tűnik. Halvány égkék színű, belül valamivel sötétebb, finom bézs díszítésekkel a fekete bőrön, mely puhán fed mindent, a kormánytól a váltóig. Ellenállhatatlan.

– Jó napot! Segíthetek?

– Igen, szeretném tudni, mennyibe kerül ez a BMW. Ez a Z4-es modell, ha jól tudom.

– Ahogy mondja, uram. Szóval, minden választható extrával, kulcsra készen, teljes ABS-szel, alufelnikkel együtt természetesen… Az annyi, mint… Nézzük csak… Szerencséje van, uram, éppen akciós időszak van… Önnek, uram, csak 42 000 euró. Körülbelül, persze, esetleg pár euróval több vagy kevesebb.

Nyilván inkább több. Micsoda mázli, hogy épp le van értékelve… Az eladó, aki látja rajta a csalódást, bátorítóan mosolyog.

– Nézze, ez James Bond autója volt.

Claudio nem hisz a szemének.

– Pont ez?

– Nem, nem pont ez! – Az eladó alaposan végigméri Claudiót, hogy megállapítsa, vajon direkt szívatja-e. – Már csak azért is, mert ha jól tudom, a filmben még a Z3-as szerepelt, az előző BMW-széria, és igazság szerint valószínűleg vagy megsemmisült, vagy elárverezték. De ez még annál is jobb, az Ocean’s Twelve vagy Eleven? filmben szerepelt, most nem is emlékszem egészen pontosan. Mindenesetre vezette George Clooney, Matt Damon, Andy Garcia, Brad Pitt, és most… Ön!

Claudio megreszkíroz egy félmosolyt.

– Talán…

Az eladó azt hiszi, valami betegesen határozatlan emberrel áll szemben. Nem tudja az igazságot. Hogy valójában egy kérlelhetetlen látomással, egy félelmetes kísértettel áll szemben, Claudio feleségének képével. Az eladósrác elhatározza, hogy információkkal próbálja meg lázba hozni a lehetséges vevőt. Elkezd a kocsi körül járkálni, és sorolja az adatait: sebesség, fogyasztás, mindenféle teljesítmény, és nem utolsósorban a lízingelés naprakész lehetőségei.

– Apropó… – ennél az utolsó adatnál Claudióban egy kis remény gyúl –, ha vásárlásra kerülne a sor, beszámítják a régi autómat, igaz?

– Természetesen, hogyne! Azonban momentán, ebben a pillanatban a használt autók piaca igen gyenge, uram.

Claudiónak nem volt kétsége efelől.

– Azért vetne rá egy pillantást? Itt áll, kint.

– Hát persze, menjünk, nézzük meg!

Claudio az eladó kíséretében kilép az üzletből.

– Itt van, ez az.

Büszkén mutat a sütétszürke, metál fényezésű Mercedes 200-asára. Az eladó srác most figyelmesen, komoly képpel, aprólékosan átvizsgálja. Néha megérinti itt-ott, kutatja az ügyesen elrejtett esetleges javítási hibákat.

Claudio próbálja megnyerni magának.

– Mindig rendszeresen vittem megnézetni, a gumikat is nemrég cseréltem…

Az eladó megkerüli a kocsit, és szemügyre veszi a másik oldalát is, amit a robogók összekarcoltak. Claudio megpróbálja elterelni a figyelmét.

– És teljes átvizsgáláson esett át éppen a múlt héten.

De egy ilyen ravasz eladónak semmi sem kerülheti el a figyelmét.

– Lehet, de azért itt szép kis csapás érte, mi?

– Jaj, azok a lányaim. Mindig mondtam nekik, hogy támasszák a falnak a robogót, de nekik beszélhetek!

Az eladó megrántja a vállát, mintha azt akarná mondani: „És nekem mi közöm hozzá?”

– Jó, mindenesetre újra kell fényezni. A motorját pedig át kell vizsgáltatnunk, rendben? A szerelőnk majd átnézi. Szóval, ha nincs vele különösebb gond, az értéke körülbelül… 4000–4500 euró körül mozoghat.

– Ah… – Claudiónak torkán akad a szó. Azt remélte, legalább a dupláját kaphatja érte. – De hát ’99-es.

– Igazából én azt hittem, 2000-es. Mindenesetre az árat, amit mondtam önnek, fenntartom, rendben?

Rendben? Hát persze, hogy rendben! Elhiszem, hogy neked rendben van. Így is fizethetek nektek 37 500 eurót, plusz-minusz pár euró. De Claudio erre inkább nem is akar gondolni.

– Igen, jó… persze…

– Hát, akkor minden jót! Bármi kérdése van, forduljon hozzánk bizalommal!

A fiatal eladó erősen megszorítja a kezét, és meg van győződve róla, hogy az üzlet szinte már meg is köttetett. Átnyújt egy BMW-jellel díszített névjegykártyát a nevével. Claudio az eladó után néz. Majd mikor emez már belépett a boltba, és nem láthatja, eltépi a névjegyet, és kidobja a legközelebbi kukába. Már csak az hiányzik, hogy Raffaella megtalálja ezt az árulkodó jelet. Beszáll a Mercijébe. A kormányra teszi a kezét. Drágám, tudod, hogy nem árulnálak el soha! Majd előveszi a telefonját, körülnéz, aztán ír egy SMS-t. Elküldi, majd egy perccel később természetesen ki is törli. Végül utolsó szabad cselekedeteként rágyújt egy Marlboróra.

5.

– Itt vagyunk, Step, a 237-es szám. Várj, kinyitom a kaput! Addig állj meg itt! Enyém a 6-os parkoló. – Paolo dagad a büszkeségtől. Kivesszük a csomagokat. – A lift rögtön a garázsból indul. – Még erre is büszke. Felérünk az ötödik emeletre. Úgy nyitja ki az ajtót, mint valami széfet. Riasztó, két zár, páncélozott ajtó. Rajta áll a neve: Paolo Mancini. Egy arany keretes névtáblába bújtatott névjegykártyán. Szörnyen néz ki, de inkább hallgatok.

– Látod? Egy névjegykártyát raktam a névtáblába. A telefonszámom is rajta van. Jó ötlet, nem? Miért nevetsz? Nem tetszik, igaz?

– Már hogyne tetszene! Szerinted miért kellene mindig hazudnom neked? Tényleg tetszik, hidd el! – Kissé megnyugszik és betessékel.

– Ok, na, bújj be! Hát, íme, ez az… – A lakás nem néz ki rosszul, új parketta, világos színek, fehér falak. – Még nincs sok bútor, de nézd meg, mindent felújíttattam! Ezt figyeld! A lámpák fényét úgy szabályozod, ahogy akarod, látod? – Felcsavarja az egyik villanyt, majd újra le. – Jó, mi?

– Csúcs.

Az ajtóban várok a cuccaimmal. Paolo büszkén és lelkesen mosolyog.

– Megmutatom, hol fogsz aludni. – Benyit egy szobába az előszoba végén: – Tádám!

Paolo megáll az ajtóban, és fülig érő szájjal vigyorog.

– Hm… – Biztos valami meglepetést tartogat. Belépek.

– Összeszedtem az összes cuccodat, és áthoztam ide. Pulcsik, pólók, melegítők. És ide nézz… – Egy képre mutat a falon. – Maradt egy Andrea Pazienza-képregény. Ezt nem égetted el.

Akaratlanul is azt a két és fél évvel ezelőtti karácsonyt juttatja eszembe. Mintha megértené, és már megbánta, hogy szóba hozta.

– Na, jó, én megyek a szobámba. Rendezkedj el, ahogy tetszik!

Az ágyra rakom a zsákomat, kihúzom a cipzárat, és egymás után pakolom ki a cuccokat. Pulcsikat, dzsekiket. Egy Abercrombie cipzáros melegítőfelsőt. Junya márkájú, koptatott farmereket. Egy homokszínű, Vintage 55 pulcsit. Szépen összehajtogatott Brooks Brothers ingeket. Berakom őket egy fehér szekrénybe, aminek több fiókja is van. Kinyitom a másik bőröndöt is, és megtöltöm vele a fiókokat. A bőrönd alján becsomagolt doboz fekszik. Fogom, és átviszem Paolónak. Az ágyán hever, a lába kilóg a takaró alól.

– Nesze! – A hasára dobom a csomagot. Összerezzen, mintha hasba rúgták volna, majd felül az ágyon, és kezébe veszi a dobozt.

– Köszi! Hát ezt meg miért? – Mindig, mindenre magyarázatot keres.

– Ez a legújabb amcsi divat.

Kibontja és maga elé teríti. Kicsit zavarban van.

– Fire dzseki. Ott ezt hordják az igazán befutottak. – Így már jobban tetszik neki.

– Felpróbálom. – Belebújik, majd megnézi magát a tükörben. Igyekszem visszatartani a röhögést.

– Bakker, nagyon pöpec! – Mintha nem is ő lenne. Tényleg tetszik neki. – Még a méretet is eltaláltad.

– Vigyázz rá! Annyit ér, mint a lakásod egy része.

– Komolyan olyan sokat fizettél érte?

– Hé, a te szobád szebb és tágasabb, mint az enyém!

– Igen, tudom, Step, de…

– Paolo… viccelek! – Megkönnyebbülten sóhajt fel. – Nem, komolyan, szóval tényleg nagyon szépen megcsináltad.

– Nem is tudod, mennyibe került.

Na, tessék, kibújt belőle a könyvelő. Visszamegyek a szobámba. Vetkőzni kezdek. Egy zuhanyra vágyom. Paolo bejön, még mindig rajta van a dzseki, a cédula még ott fityeg a nyaka körül. A kezében csomagot tart.

– Nekem is van egy meglepetésem számodra. – Úgy tesz, mintha oda akarná dobni nekem, de aztán meggondolja magát, és lassan átnyújtja. – Nem szabad dobálni. Törékeny. – Kíváncsian nyitom ki. – A szülinapodra. – Képes zavarba hozni. – Úgy értem, arra a szülinapodra, amit Amerikában töltöttél. Hiszen csak telefonon tudtunk felköszönteni.

– Igen, megkaptam az üzenetet a rögzítőn.

Tovább bontom a csomagot. Próbálok nem gondolni arra a napra. De nem megy. Július 21. Egész nap nem mentem haza, hogy ne üljek hiába a telefon előtt. Aztán ahogy hazaérek, látom, hogy villog az üzenetrögzítő lámpája. Egy üzenet, kettő, három, négy. Négy üzenet, négy nem fogadott hívás. Négy lehetőség. Négy reménysugár. Nézzük az elsőt!

„Halló, Stefano, apa vagyok… Sok boldogságot! Azt hitted, elfelejtem, mi?”

Apa. Mindig muszáj humorizálnia. Megnyomom a gombot, és a következő üzenethez ugrok. „Happy birthday to you, happy birthday to Step…” A bátyám. A bátyám, aki egyenesen beleénekel a telefonba. Totál zakkant!

Már csak kettő marad. Az utolsó előtti jön. „Szia, Stefano…” Ne! Az anyám. Csendben hallgatom. A hangja lágy, nyugodt, szeretetteljes, talán kicsit erőltetett. Összeszorítom a szemem. Az öklömet is. El a könnyekkel! Sikerül. Ma van a szülinapom, anya! Vidám akarok lenni, nevetni, jól érezni magamat, anya… Igen, te is hiányzol. Annyi minden hiányzik… De ma nem akarok erre gondolni. Kérlek! „Még egyszer boldog szülinapot Stefano! És aztán légy szíves, hívj, ha tudsz! Puszi.”

Már csak egy üzenet van hátra. A zöld fény hangtalanul villog. Csendben nézem. Lassan kigyúl, majd lassan elalszik. Ez a zöld fény jelentheti a legszebb ajándékot az életemben. A hangja. Az érzés, hogy talán én is hiányzom neki. Hogy egyszer csak visszacsinálhatunk mindent, hogy újrakezdhetjük, ott, ahol abbahagytuk… Még egy picit álmodozom. Aztán lenyomom a gombot.

„Hé, szépfiú! Mi a pálya? Jaj, micsoda gyönyör hallani a hangod, még ha csak az üzenetrögzitőn is! Nem is tudod, mennyire hiányzol… halálosan! Róma üres nélküled! Megismered a hangom? Pallina vagyok. Persze a hangom azóta már felnőttesebb lett. Szóval rengeteget kell neked mesélnem! Hol is kezdjem? Lássuk csak… Úgyse sietek sehova, az ősök házon kívül vannak, nálam a vezetékes telefon, és nem spórolok, mert amúgy is tele van velük a tököm… Most legalább ők is megkapják…”

Megnevettet, örülök neki. Mosolyogva hallgatom. De nem tudok hazudni, legalábbis magamnak nem. Nem éppen erre a hívásra vártam. Milyen szülinap ez, az ő hangja nélkül? Mintha meg sem születtem volna. Erre most, több mint két évvel később, újra itt vagyok.

– Na, mit szólsz? Tetszik?

Gyorsan kibontom és szemügyre veszem.

– Ja, és hogy tudd, ez a legújabb modell, egy fantasztikus Nokia.

– Egy mobiltelefon?

– Állati, mi? És mindenhol talál térerőt. Egy barátomon keresztül sikerült megszereznem, mert üzletben még nem kapható. N70-es, mindent tud, mégis kicsi. Befér a kabátzsebbe is. – Meg is mutatja, hogy lássam, igazat beszél.

– Neked aztán befolyásos barátaid vannak, mi?

– Hoppá, láttad? Így nyílik, és le is veheted a hangot, akkor csak rezeg. Tessék! – Meg se hallotta a poénkodást. Csak az én reakciómra kíváncsi.

– Kösz. – Csak ennyit bírok kinyögni. – Pont egy mobil hiányzott nekem.

– Már számod is van: 335, aztán az itthoni telefonszám. Könnyű megjegyezni, mi? Ezt is a telekomos haverom intézte el.

Tökéletesen elégedett magával. A bátyám és az ő barátai. Szóval van egy számom. Meg vagyok számozva. Azonosítva. Elérhető lettem. Esetleg.

– Remek. Most viszont halaszthatatlanul le kell zuhanyoznom.

A telefont az ágyra dobom.

Paolo a fejét csóválja. – Majd meglátod, hogy nem tart soká az a telefon, ha így dobálod!

Bátyuskám. Már csak ilyen. Élhetetlen! Hihetetlen, hogy ugyanabból a magból születtünk, apáéból, legalábbis remélem. Bekapcsolom az éjjeliszekrényen álló rádiót, és beállítom a frekvenciát. Vetkőzés közben rám jön a nevetés. Elképzelem, hogy Paolo valaki mástól született. Hatalmas lenne! Ez legalább megmagyarázna pár dolgot. De aztán kizárom. Azok még más idők voltak. Szerelmes idők. Szeretem ezt a számot. Dudorászni kezdek.

Paolo háza előtt állok. Láttam, hogy felgyulladnak a fények. Tudom, hogy itt van a bátyja új lakása. Már látom is. Step elmegy az ablak előtt. Biztos az a szobája. Hopsz, épp vetkőzik! És közben valamit dudorászik. Felrakom a fejhallgatót, és bekapcsolom a rádiót a mobilomon. Addig váltogatom az adókat, amíg meg nem találom, mit énekelhet Step. Megnézem az adót. Ram power 102.70. Az egyiket megéled, a másikra emlékszel, szól a szlogen. Ki tudja, Step mit választana… Az órámra nézek. Haza kell mennem, a szüleim már tuti tűkön ülve dühöngenek, hogy hol lehetek.

– Paolo, van egy törölköződ?

– Már raktam ki neked törölközőt a fürdőszobába. Megtalálod, színsorrendben van. Egy világoskék az arcodnak, egy sötét a bidéhez és még egy középkék fürdőköpeny is lóg az ajtón.

Hát persze, róla mintázhatnák a pedantéria szobrát.

– Hé, Step, mutasd magad egy pillanatra! – Megállok az ajtóban. – Azta, de jól nézel ki! Lefogytál?

– Igen. Amerikában máshogy edzenek a konditeremben. Rengeteget bokszolnak. Eleinte csak néztem, milyen punnyadt a tempó itt, Rómában.

– Szép szálkás lettél.

– Na, és ezeket a kifejezéseket meg honnan a rákból szalajtottad, he?

Direkt áttérek a római dialektusra.

– Beiratkoztam egy edzőterembe.

– Nem hiszek a fülemnek. Végre! Hogyhogy? Hiszen mennyit szívattál miatta: mit pazarlod az idődet a teremben, mit érdekel annyira a külsőd meg a többi… És végül te is!

– Fabiola beszélt rá.

– Ó, remek! Na, látod, egyre szimpibb a csaj.

– Azt mondta, túl sokat ülök, és egy férfinak harminchárom éves korára el kell döntenie, hogy akar kinézni…

– Harminchárom?

– Így mondta.

– Akkor még lett volna két szabad éved.

– Úgy gondoltam, nem kell mindent szabály szerint csinálni.

– Ügyes lány ez a Fabiola. – Kimegyek a fürdőbe. – És hova iratkoztál be?

– A Roman Sport Centerbe.

Csend. Visszamegyek.

– Ezt is Fabiola ajánlotta?

– Nem – mosolyog büszkén. – Én. Bár igazság szerint Fabiola is oda járt.

– Aha, értem… – Bemegyek a fürdőbe, és becsukom magam mögött az ajtót. Nem hiszem el. Nincs rosszabb, mint amikor az ember egy edzőterembe jár a csajával. A súlyok alatt is csak rá gondolsz, azt lesed, ki közelít hozzá, mit mondanak neki, ki az a balfácán, aki úgy tesz, mintha csak a helyes mozdulatot akarná neki megmutatni… és hogy ő mit csinál és mit válaszol. Borzalmas. Szoktam látni ilyen párocskákat. Minden gyakorlat után egy puszi. És aztán minden edzés után a kötelező kérdés: „Mit csinálunk ma este?”

Mert egy párnak kell, hogy legyen közös programja. Még jó, különben milyen szerelmespár az? Hm… De szingliknek a Roman tényleg nagyszerű választás. Az izomzat automatikusan kétszer annyit dolgozik, meg kell mutatnia, mit tud, hogy felszedhessen valakit. A gépek és a súlyok szinte csak tettetik az erőfeszítést, és ki tudja, hány számító kapcsolatnak lehettek néma szemtanúi. Bizony, ugyanis az ember minden gyakorlat után körülnéz, felméri a terepet, aztán egy mosoly, és jöhet a süketelés. Ki vagy, hol voltál tegnap, mi van ma nyitva, mi a programod estére, mit csinálsz holnap és mennyi pénzed van. Egyszóval, hogy megéri-e lefeküdni veled.

Megnyitom a zuhanyt, és beállok alá. A víz még hideg. A karomat a csempének támasztom, és olyan erősen nyomom neki, mintha le akarnám dönteni a falat. A vállizmom kidagad, a víz pedig egyre melegszik. Aztán hátravetem a fejem, félig nyitott szájjal… A víz hirtelen folyásirányt változtat. Apró, féktelen patakokban kanyarog és bújik meg a szemüregemben, az orrom és a szám közt, a fogaim és a nyelvem között. Kiköpöm, és levegőt veszek. A bátyámra gondolok. A bátyámra, aki a Roman Sport Centerbe jár. A bátyámra és a vadiúj Audi 4-esére. A bátyámra és a nőjére, akivel együtt gyúr, és két nevetgélés közt megbeszélik, hova menjenek este. Minden világos. Kiköpött olyan, mint apa, ez nem kérdés. Ahogy öregszik, egyre jobban hasonlít rá, tisztára olyan, mint egy fénymásolat. Én bezzeg egyre elmosódottabb fénymásolattá válok. Csak tudnám, ki maszatolta el a tintát a képemen. Kiszállok a zuhany alól. Belebújok a fürdőköpenyembe, és a világoskék törölközővel megszárítom a hajam, ahogy Paolo kitalálta. Frissen rövidre nyírt, tüsi hajamat egy pillanat alatt szárazra dörzsölöm. A fejemen hagyom a törölközőt, és bemegyek a szobába. Paolo észrevesz.

– Hihetelen, hogy hasonlítasz anyára! Hívd fel, boldog lesz!

– Oké, majd később – ígérem.

Ma nincs kedvem senkit se boldoggá tenni.

6.

Az előszoba végéből kulcszörgés hallatszik, ahogy elfordul a bejárati ajtó zárjában. Raffaella odafordul.

– Na, végre… Claudio!

Az ajtó lassan kinyílik, és Babi lép be, új frizurájával tündökölve.

Raffaella elészalad.

– Te meg mit csináltál?

– Hogyhogy mit csináltam?

– Későn értél haza, ráadásul levágattad a hajad!

– Jesszusom, anya, mit ijesztgetsz? Azt hittem, már valami baj történt! Igen, délelőtt fodrásznál voltam. Hogy áll? Arturo, aki vágta, azt mondta, sokkal érettebbnek nézek ki.

– Na, igen… de szinte mindent a hosszú hajadra alapoztunk.

– Ugyan, anya, csak kicsit tépett lett – mosolyog rá Babi. – Tudtam, hogy ezt fogod mondani. De nézd! – Kinyitja kis Furla táskáját, és elővesz három Polaroid képet. – Látod, direkt csináltattam pár próbafrizurát. Na? Nem sokkal jobb?

Raffaella szemügyre veszi a képeket. Elégedetten mosolyog, büszke a lányára, az új frizurájára és minden másra a fotókon. De azért nem adja meg magát. Nem, nem engedheti meg, hogy Babi bármilyen döntésből kizárja, főleg egy ilyen fontos dologban.

– Igen, nem rossz. De az a frizura, amit együtt választottunk, szerintem sokkal jobban illik az alkalomhoz… mármint a hosszú hajas.

– De anya, ne fújd már úgy fel a dolgot! Meglátod, addigra meg is nő megint a hajam! Különben is, ma korábban jöttem haza, mert este Mangilinél vacsorázunk, ugye?

– Nem, azt átraktam jövő hétre.

– De anya, legalább szólhattál volna! Direkt siettem haza, hogy elmehessünk! Miért nem hívtál fel? Mindig nálam van a mobilom! Minden hülyeségért felhívsz, de ezért nem!

– Soha nem hívlak hülyeségekért!

– Jó, jó, tudom, de akkor is! Muszáj kipróbálnunk azt az éttermet, ebből nem engedek!

Babi csípőre tett kézzel dühöng. Amikor elveszti a türelmét, előbújik belőle a kislány. Már csak az hiányzik, hogy toporzékolni kezdjen.

– Babi, ne csináld már, na, Mangilihez elmegyünk a jövő héten…

– Jó, de minél előbb! Meg akarom nézni magamnak ezt a Mangilit, még sosem voltunk ott, és senki nem ismeri.

– De hiszen még a Vatikánnak is ő szervezi a vacsorákat!

– Na, és? Azok nem járnak soha étterembe, nincs összehasonlítási alapjuk! Honnan tudják, jó-e az, amit a kolostorban eléjük tolnak?

– Babi, ne beszélj így! Meglátod, minden rendben lesz – próbálja nyugtatni Raffaella. – Csak egy vacsora…

– Igen, de az én vacsorám, és nekem fontos! És szeretném, ha nem az utolsó vacsora lenne, hanem lehetőleg egyedi és megismételhetetlen!

Babi beviharzik a szobájába, és bevágja maga mögött az ajtót. Raffaella megrántja a vállát. Természetes, hogy ideges ebben a helyzetben. Abban a pillanatban nyílik a bejárati ajtó, és belép Claudio.

– Megjöttem, drágám!

– Szerencséd! Mi a fenét csináltál ennyi ideig?

Claudio sietős, rövid csókot nyom a szájára.

– Ne haragudj, néhány aktát még át kellett néznem az irodában.

Persze azt mégsem mondhatja, hogy valójában a Z4 fogyasztását, fantasztikus teljesítményét és extráit kellett megtudakolnia. És nem csak azt. A Mercit is felbecsültette, és gyakorlatilag nevetségesen alacsony árat kapott.

– Cserélj gyorsan inget, és vegyél másik nyakkendőt! Kikészítettem mindent az ágyra. Igyekezz!

– Miért, nem Mangili barátom catering szolgáltatását megyünk ma kipróbálni? Minek kellene átöltöznöm?

– Claudio, de hát hová tetted az eszedet? Ma reggel hívtalak az irodában. Teljesen elfelejtettem, hogy ma este Pentestiékhez kell mennünk. A Mangilit átraktam jövő hétre. Na, siess, mert már így is késésben vagyunk!

– Ja, tényleg, igaz.

Claudio elmegy öltözni, és próbálja behozni az elvesztegetett időt. Gyorsan kibújik a zakójából, amikor a telefonja követelőzőn pittyegni kezd. Claudio előkotorja a zakója zsebéből. Megjött a válasz az SMS-re. Mosolyogva olvassa el, és éppen sikerül kitörölnie, amikor belép Raffaella.

– Mit vacakolsz már azzal a telefonnal? Ki volt az?

– Igen, bocs, Filippo Accado volt, csak egy üzenetet küldött.

– Filippo? Ti mióta esemesezgettek egymással?

– Ja, hát így gyorsabb.

Claudio lehúzza az ingét, és tisztát vesz. Csak a felső gombokat gombolja ki, hogy gyorsabban menjen, meg azért is, hogy ne kelljen a felesége szemébe néznie.

– Amúgy semmi különös, csak azt írta, hogy hétfőn elmarad a bridzsparti, nem tudom, mi történt.

– Annál jobb. Akkor hétfőre tesszük a próbavacsorát a Mangilinél. Na, igyekezz, a nappaliban várlak!

Claudio végre magára húzza az inget, majd kimerülten az ágyra rogy. Ez meleg helyzet volt. Tessék, most még a bridzsnek is lőttek! Hát, ez van, az jutott először az eszébe. Valamit fel kellett áldozni. Magára teríti a nyakkendőt, felállítja a gallérját, és megköti a csomót. És mi van, ha Penterestiéknél ott lesznek Accadóék is? A francba, erre már igazán nem gondolhatott! Mi lesz, ha Filippo, az a marha, nem érti meg a célzást? Szinte már hallja a hangját: „De hát Claudio, miket beszélsz? Én nem írtam neked semmilyen üzenetet.” Hirtelen teljesen elmegy a kedve az összejöveteltől. Megszorítja a nyaka körül a Raffaella által választott elegáns, kék nyakkendőt. Megnézi magát a tükörben. Egy pillanatra úgy érzi, mintha az a nyakkendő nem lenne más, mint egy szörnyű akasztófakötél.

7.

Paolo az ágyán heverészik, lába kilóg a takaró alól, a tévét bámulja, és közben telefonál, a hüvelykujja pedig a távirányítót nyomkodja, hátha talál valamit, ami jobban érdekli, mint akivel beszél.

– Elmentem, csá.

– Hova mész?

Ránézek, de ezúttal nem mosolygok: – Csak teszek egy kört a városban.

Megbánja a kérdését, és rögtön megpróbálja jóvá tenni.

– A pótkulcsot megtalálod a konyhában, az ajtótól balra lévő szekrényben, egy kerámiaedényben. – A szokásos precizitás. Aztán elmagyarázza a vonal másik végén állónak, hogy mit csinál, kinek és miért. Én vagyok az Amerikából hazatért öcs. Aztán utánam kiabál. – Megtaláltad?

Zsebre vágom a kulcsot, és visszamegyek hozzá.

– Megvan. – Rám mosolyog.

Aztán hirtelen eltakarja a kagylót a kezével, és feszengve kérdezi:

– Kölcsönadjam a kocsit? – Aggódva teszi fel a kérdést, már meg is bánta az ajánlatát, és retteg, hogy igent találok mondani. Kicsit töprengek rajta, és kiélvezem a pillanatot. Végül is nem az én ötletem volt.

– Nem kell, hagyd csak!

– Oké, oké – sóhajt fel. Nagy kő esik le a szívéről. Aztán tovább próbálkozik, hogy megoldja helyettem az életemet. – Láttad, Step? Áthozattam a motorodat is, lent van, a garázsban.

– Aha, láttam, köszi.

De sajnos az életemet nem ilyen könnyű megoldani. Beszállok a liftbe, és lemegyek a garázsba. Az udvar végében, egy szürke ponyva alól egy kerék kukucskál ki. Rögtön megismerem. Enyhén elhasználódott, de még megy, kis por és a rengeteg megtett kilométer látszik rajta. Torreádort megszégyenítő mozdulattal rántom le róla a leplet. Íme, az én metálkék Honda Custom VF 750-esem. Megsimogatom a tankját. A kezem puha mintát rajzol az alvó porrétegbe. Felemelem az ülést, az akkukábelt a helyére illesztem, majd újból lecsukom a fedelet. Felülök rá. A dzsekim zsebéből előhalászom a kulcsot, és bedugom az indítóba, a motor közelébe. A kulcstartó könnyedén himbálózik, leng, táncol, és hozzá-hozzáér a hideg motorhoz. Feljebb az önindító zöld és piros kijelzője alig világít. Gyenge az aksi. Csak azért is megpróbálom, de tudom, hogy képtelenség beindítani. Jobb kezemmel megnyomom a piros gombot. Reménykedésem hiábavalósága beigazolódik. Nincs mit tenni, be kell tolni. A jobb oldalamhoz és a lábamhoz döntött motorral hagyom el a garázst. A combizmom megfeszül. Egyre gyorsuló léptekkel haladok előre. A kavics csikorgása és a lépteim zaja ismétlődik, egy, kettő, három, egyre gyorsabban. Kiérek az udvarról az utcára. Itt még jobban belehúzok. Még egy pár lépés. Kettesbe rakom. A bal kezemet a kuplungon tartom. Itt az idő. Kiengedem a kuplungot. A motor szinte egyből befékez, de én tovább tolom, miközben morogni kezd. Behúzom a kuplungot, majd megint kiengedem. A motor prüszköl. Most még egy kicsit, egy utolsó erőfeszítés. Folyik rólam a víz. Érzem, hogy még egy utolsó lökés hiányzik. És valóban, rögtön be is indul, és nyomban előrelő. Behúzom a kuplungot, és a jobb kezemmel még több gázt adok. A motor életre kel és felbőg az éjszakában, a házak előtt, a sötét utcán. Jöhet a kövér gáz. Állott füst tör elő a kipufogóból, és a nagy füstfelhő elhomályosítja a múltat, a hosszú pihenést. Még jobban meghúzom gázt. Rápattanok, és felkapcsolom a lámpát. Aztán kiengedem a kuplungot, és irány előre az éjszakában! Az izzadság hamar megszárad a szélben, ahogy villámgyorsan végigszáguldok a Farnesina utcán. Áthúzok a felüljáró alatt. Bedőlök a kanyarba, és fokozatosan lassulok, fékezés nélkül. Kicsit visszaveszek a gázból, csak hogy a kanyar felénél megint meghúzhassam. Kifarol a hátsó kerék. Még jobban rágyorsítok, és a motor engedelmes kutyaként fut velem tovább a Milvio híd felé. Elhagyjuk a templomot, majd a Pallotta pizzériát, az összes ott elfogyasztott pizza emlékével együtt, majd a Gianfornaiót a bal oldalon és mellette a virágboltot. Bakker, mennyi csokrot küldtem innen, itt voltak a legjobb akciók. Mennyi különböző virágot, mindig ugyanannak a személynek. Inkább nem gondolok rá, nem akarok rá gondolni. Pistola, a dinnyeárus kint áll és a telefonját nyomkodja. Kettőt dudálok, hogy felnézzen. Intek neki, de nem ismer fel. Majd később visszamegyek hozzá, hogy lássa, én voltam. Vagy szarok rá, gázt adok és továbbsuhanok az éjszakában. Azt a kurva… de gyönyörű Róma! Hiányzott! Hajtok tovább a Tevere-partra, kerülgetem az autókat jobbról, balról… Aztán lazítok a gyeplőn, és csak suhanok az út szélén. Megérintem a Foro Italico út örökzöld fáit. Egy kurva éppen elfoglalja a helyét a még meg nem gyújtott tűz mellett. Dagadt lábait csak a cipő szűk szára tartja össze. Egy művelt vagy magát annak mutató ribanc újságot olvas. Majd megpukkad nevettében valami idiótaságon, amit a lapban talált. Lehet, hogy egy szomorú hír az, csak nem esett le neki. Egy másik összecsukható széken ücsörög, keresztrejtvénnyel meg tollal a kezében, és villámgyorsan tölti ki. Vajon tudja a megoldásokat is vagy csak találomra irogat? Gázt adok és közben visszaváltok. Ötös, négyes, hármas, éles kanyar jobbra. Nem sokkal távolabb lefékezek, és megállok a mozi előtt. A támasztóra állítom a motort, és leszállok. Kiscsajok csoportjai nevetgélnek és cigiznek, csak mert a magukat áltató szülők most nem látják őket. Egy rövid, szőke hajú, túl erősen kisminkelt csaj engem néz, és közben oldalba löki a barátnőjét, egy mogyorószín szemű, barna bubifrizurás lányt, aki keresztbe tett lábakkal ül egy olajzöld SH 50-es robogón. Az utóbbi elképedve bámul rám, és szó szerint leesik az álla. Hátranyúlok a tarkómhoz, és megsimítom rövidre vágott hajamat. Lefogytam, a bőröm szépen lebarnult, mosolygok és remekül érzem magam. Lazítok. Egy pofa sörre vágyom meg egy jó filmre. Igazság szerint valami egészen másra vágyom, de tudom, hogy az most számításba sem jöhet.

– Step! Nem hiszek a szememnek!

A barna hajú csaj leugrik a robogójáról, és őrülten kiabálva rohan felém. Próbálok rájönni, ki lehet, aztán hirtelen beugrik: Pallina! Nem hiszem el… Pallina! Pallina, a barátom nője, a legjobb barátom nője. Pollóé, aki a társam volt az első berúgásokban, az első csajozásokban, ezernyi baromságban, hülyéskedésben és állatságban, bunyózásokban földön, esőben, sárban, éjjel, hidegben, melegben, az egész, élet nevű nyaraláson. Mennyi elfelezett cigit és hány száz liter sört nyomtunk le együtt, igen, a számtalan motoros futam Pollója, és az utolsóé…

– Pallina! – A nyakamba ugrik, és erősen átölel. És ez az erős ölelés is őt juttatja eszembe, a barátomat, aki nincs többé. Próbálok nem gondolni rá. Én is erősen megszorítom, még erősebben, és belesóhajtok a hajába, megpróbálok újra levegőhöz jutni és visszatérni a jelenbe, az életbe. – Pallina! – Kibontakozik az ölelésből, és csillogó szemekkel néz rám. Nevetnem kell.

– Azanyja, milyen dögös csaj lettél!

– Haha, hát, ezt már sikerült a tudtomra adnod!

Vidáman felkacag, nevet és sír egyszerre, ahogy szokott, őrült, mint mindig, és csinosabb, mint valaha. A kézfejével megtörli az orrát és szipog.

– Na, de hát ki ismer fel! – Mosolyogva piruettezik előttem, és őszinte örömmel néz rám. Mintha a kifutón sétálgatna. – Szóval, jól nézek ki? Lefogytam, mi? És a rövid frizurám hogy tetszik? Mit szólsz hozzá? Láttál már ilyet?

– Nem, soha.

– Ne szívass, ez a legújabb divat! Hogyhogy pont te nem ismered, aki most jött a tengeren túlról?! – Nevet, mint egy őrült.

– Ugye, micsoda divatdiktátor vagyok? A Cosmopolitanből meg a Vogue-ból másoltam! Vágod Angelina Jolie és Cameron Diaz haját? Azokat ötvöztem, sőt túl is szárnyaltam! Igaz? – Jól van, a nehéz pillanat elmúlt. Hátba vereget. – Mennyire hiányoztál, Step! – azzal újra megölel.

– Te is.

– Hát, de te is vadítóan nézel ám ki! Mutasd magad! Lefogytál. Na, és ezek megvannak még? – Azzal a polómon keresztül megtapogatja a hasamat.

– De még mennyire! Kockásabb, mint valaha! – Csiklandozni kezd. – Hé, hagyd abba!

Röhög.

– Azta, milyen csini vagy. Várj, bemutatlak! Ez itt a barátnőm, Giada.

– Helló.

– Ez meg Giorgio és Simona. – Egy bólintással üdvözöljük egymást.

A kelleténél egy pillanattal tovább pihentetem a tekintetem Giada arcán, aki elvörösödik, mintha még egy adag pirosítót kent volna az amúgy is túlzottan kifestett képére. Pallina is észreveszi.

– Jól nézünk ki! Szinte még haza sem értél, máris kezded a szívtiprást!

Giada elfordul, hogy a haja eltakarja az arcát. Vicces, világos kalapja mögé bújik, és onnan mosolyog kifelé nagy, zöld szemével. Mint Bambi. Pallina a fejét rázza.

– Tessék… itt van… kész, ennyi. Na, menjünk be, igyunk egy sört! De aztán majd ti is utánunk jöttök, ugye? Addig mi nosztalgiázunk egy sort.

Elköszönni sincs időm, Pallina már húz is maga után:

– Bakker, millió dolgot kell neked mesélnem! Jaj, ha legalább írtál volna nekem két sort, egy képeslapot, vagy rám csörögtél volna… Legalább a számomra emlékszel még egyáltalán?

Pontosan megmondom neki fejből. Aztán elárulom magam: – Mindig nálad kerestem Pollót.

Bakker, ezt nem kellett volna. Szerencsére épp az ajtóhoz érünk. Pallina menti meg a helyzetet. Vagy nem is hallotta, vagy csak úgy tesz. Odaköszön valami kis nyápic kidobónak:

– Csá, Andrea. Ugye beengedsz minket?

– Persze, Pallina. Csak ketten vagytok a haveroddal?

– Igen, de tudod, ki ő?

Andrea nem válaszol.

– Képzeld, ő Step! Emlékszel, meséltem róla…

– Hogyne – mosolyog. – Na, de igaz minden, amit hallottam rólad?

– Vonj le belőle hatvan százalékot, és valami jó csak marad.

Pallina a fejét rázza, aztán megragadja a karomat és bevonszol.

– Csak szerénykedik. – Pallina vállon veregeti a kidobót. – Kösz, Andrea.

Jókedvűen követem.

– Asszem, tényleg változtak az idők!

– Miért?

– Hát, ha ilyenek a kidobók manapság!

Pallina visszapillant Andreára, aki bizonytalan tekintettel követ minket. Talán még sincs egészen meggyőződve róla, hogy én vagyok az a Step, akiről annyit hallott.

– Ez egy korrekt tag, Step.

– Igen, korrekt. És az mit jelent? A régi szép időkben mielőtt beengedtek volna valahova, először a frászt hozták rád, hogy lássák, állod-e a sarat vagy sem. Tudod, hogy egyszer a Green Time-ban hátraküldtek valami szobába, hogy ott fizessek… amint beléptem, hárman ugrottak rám…

Sztorizni kezdek. Pollo is ott volt. De most sikerül távol tartanom magamtól, nyugiban a helyén, akárhol is legyen az. Csak azt remélem, hogy ő is hallja, és jót röhög ezen a régi emléken.

– Na, szóval, elég az hozzá, hogy lenyúlták az összes pénzemet. Erre hirtelen kihúztam az övemet, és bumm! Mindhármat egy csapásra pofán töröltem vele! Annak a szerencsétlennek, amelyiket a kapocs találta el, még az arccsontja is betört. A másik kettő még szerencsésen megúszta pár karcolással a képén. És attól a naptól kezdve négy hónapot húztam le egy huzamban a Green Time kapujában. Egy százasért éjszakánként. És a lóvé mellé még prímán lehetett csajozni is.

– Pollónak is volt a bal arcán egy sebhely a szeme alatt. Azt mondta, egy övtől.

Semmi nem kerüli el a figyelmét.

– Lehet, hogy az apja volt.

Rám néz és mosolyog: – Hazudsz. Nem változtál semmit.

Leülünk a fehér műanyag székekre egy kis műanyag asztal mellé, és hallgatunk.

Megfordulok, hogy körülnézzek. Mögöttünk egy hatalmas, toldott-foldott gumicsónak-szerűség áll, ami medenceként funkcionál. Mindenféle népek pancsolnak és lármáznak benne. A szélén az egyik elüvölti magát, mint egy vadállat, összekulcsolja a lábait, és ugrik egy hatalmas bombát. Körbe mindenkit beterít a víz. Egy kék fürdőruhás, kövér nő megpróbálja eltakarni a haját, ahogy csak tudja: – Azt a hétszentségét… – szitkozódik a srác felé, aki jót röhög a haverjaival. A nő hőbörög még valamit, majd odébbáll a meleg, habosra kavart vízben. A férje, egy szőrös, dagadt ürge a másik oldalon áll, és röhögve nézi. A fejét rázva cigizik. Lefogadom, hogy pisál is közben. Aztán köhögni kezd. A cigije beleesik a vízbe és elalszik. A kezével kicsit odébb löki, ahol egy gyerek próbálgatja esetlenül a gyorsúszást.

– Szóval hogy vagy?

– Remekül, és te?

– Én is.

Egy darabig csendben ülünk, zavarba ejt minket a múlt, ami nem jön vissza soha többé. Szerencsére a minden sarokban elhelyezett hangszórókból dübörög a zene. „The lion sleeps tonight.” Ki tudja, ki most kettőnk közül az oroszlán. És főleg, hogy valóban alszik-e. Jön egy pincér, hogy felvegye a rendelést.

– Várj, kitalálom! Egy Corona citromkarikával.

Elvigyorodom: – Nem, most inkább egy Bud jönne be.

– Ne már, azt én is imádom! Két Budweisert, köszi.

Nem tudom, vajon komolyan mondta-e.

– Tudod, sokat gondoltam rád, amíg odakint voltál… New Yorkban, igaz?

– Igen. – Röhögnöm kell. Semmit sem változott. Be nem áll a szája, és azt se tudja, mit beszél. Olyan sokat gondolt rám, hogy azt sem tudja, hol is voltam pontosan. Ugyan, Step, hagyd már! Ez Pallina, a te Pollo barátod nője. Ne ítélkezz még felette is, ne analizáld minden szavát! Szállj le róla! Gondolatban két pofont keverek le magamnak: – Igen, New Yorkban. Király volt.

– El tudom képzelni! Jól tetted, hogy elmentél. Itt minden olyan irtó nehéz volt a történtek után.

Megérkeznek a sörök. Koccintunk. Mindketten tudjuk, mire.

– Pollóra! – mondom halkan. Pallina bólint. A szeme elhomályosodik a szerelemtől, az emlékektől, a múlttól. De ez itt a jelen. Szinte erőből csapjuk egymásnak a korsókat. Aztán belekortyolok a jéghideg sörbe, isteni! Legszívesebben egy húzásra ledönteném az egészet, de aztán félúton megállok levegőt venni. A poharat lerakom az asztalra. – Király!

Kotorászni kezdek a dzsekimben, de Pallina megelőz. Egy csomag Marlborót vesz ki világoszöld, katonai stílusú, cipzáras zsebekkel ellátott blúzából. Kivesz egy szálat, és odacsúsztatja nekem a dobozt. Kihúzok egyet, majd ráeszmélek, hogy nincs már benne a megfordított szerencseszál. Az, amelyikkel kívánni lehet. Már nincs mit? Elfog a szomorúság. Becsukom a dobozt, és visszaadom neki. A cigit a számba rakom, és Pallina odaadja az öngyújtóját. Nem is, ragaszkodik hozzá, hogy ő gyújtsa meg az enyémet is. A keze hideg, de mosolyog:

– Tudod, hogy azóta nem voltam férfival?

Szívok egy nagy slukkot és letüdőzöm, jó mélyen.

– Férfival? Talán pasival! – Próbálom elbanalizálni a dolgot.

– Oké, legyen, ahogy akarod. – Talán a sör teszi vagy a cigi, az egész felfordulás és szutyok körülöttünk, de nevetünk. És hirtelen minden olyan, mint régen, olyan gondtalan. Mindent megbeszélünk, az emlékeket, az újdonságokat magunkról, másokról. Baromságokat. A szokásos baromságokat. De jól szórakozunk. Beavat a legújabb római pletykákba: – Hé, és arra a csajra ott, emlékszel, ugye? Nem hiszed el, mi lett belőle!

– Jó bige?

– De még milyen! – nevetünk.

– Frullinót viszont megint bekaszlizták.