Markó Béla

A haza milyen?

Versek
– részlet –

KALLIGRAM

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap támogatta.

Copyright © Markó Béla, 2021
ISBN 978 963 468 326 1

Hideg fény

Hideg neongömb fölöttem a nap.

Világít, de nem forrósítja fel a kertet.

Mostanában, amikor villanyégőt

vásárolunk, hosszan válogatjuk,

hogy milyent vegyünk. Nem csak

az erősségéről van szó, bár azt is

aggályosan megnézzük, hiszen

nem mindenhova kell százas,

van úgy, hogy elég a hatvanas, sőt,

esetleg a negyvenes is. De Anna

például nem szereti a hideg fényt,

és bevallom, míg régebb egyáltalán

nem figyeltem, hogy hideg-e

vagy meleg, az utóbbi időben

csakis meleg fényű villanyégőket

használunk. Persze ez csupán

illúzió. Úgy értem, hogy a sárgás

fény melegít, de csak képzeletben.

Mert egyébként színekről van szó,

semmi másról. A fehér fény pedig

talán a havas tájat juttatja eszünkbe,

és megborzongunk, miközben egy

szál ingben vagy blúzban járkálunk

a jól fűtött szobában. Nem tudom,

be kell-e csapnunk magunkat.

Most is éppen téli fény van odakint.

Beragyogja a reggeli deres füvet.

Szikrázik tőle a hófehér házfal.

Csak láthassam a várakozó

fákat, madarakat, embereket!

Csak világíts nekem, téli fény! Van

még annyi erőm, hogy elképzeljem,

amint a lassan szétáradó forróság

feltámasztja fagyott hazámat.

Tündérkert

Tűzhányó

Igen, a Szent Anna-tótól nem messze,

azt is mondhatnám, hogy egy régóta

haldokló tűzhányó mellett születtem,

kihűlt kráterében meggyűlt a víz,

néha még ma is visszanéz ránk irdatlan

szemgolyója, a hegyoldalból itt-ott

szivárog bűzös lehelete, megtanultam

a lábam alá figyelni, és a fejem fölé is,

mert amikor az angyalok áthaladnak

a csontoktól fehérlő madártemető fölött,

ha túl alacsonyan repülnek, egyszerre csak

lelassulnak a földből kiáramló gáztól,

majd belezuhannak a sűrű bozóttal

körülvett gödörbe, hiszen akinek

szárnya van, előbb-utóbb vállalnia kell

a madarak sorsát, miközben szigorú

menetrend szerint hozzák-viszik

az üzeneteket, de néha mégis tesznek

egy kíváncsi kitérőt, és nem jönnek vissza,

minden éhség vagy szomjúság halállal

végződik, minden megismerés az életedet

rövidíti, az angyalok is így vannak ezzel,

minden igazi felfedezés csakis vakrepüléssel

lehetséges, nem tudhatod, hol van a halálos

folt az alattad szétterülő otthonos vidéken,

hiába nézed, hogy merre vibrál a levegő,

merre torzít a teremtés teljesen átlátható

üvege, errefelé az angyaloknak sincsen

mentelmi joguk, olyan a madártemetőbe

zuhant angyal, akár egy hófehér gólya,

csak sokkal nagyobb, és oda már

nem lehet semmiképpen utánamenni,

nem lehet kihúzni, vakrepülés az életünk,

hatalmas, villogó műszerfal szerint

tájékozódunk, vibrál a Sarkcsillag,

mint egy indítógomb a feketeségben,

minden kigyúl, mindent látunk, ábrák,

betűk, számok, igazán érthető minden,

de soha nem fogjuk tudni, mi van mögötte,

fénylenek a műszerek, az is vakon repül,

aki a világot teremtette, nem lát ki saját

képzeletéből, és nem veszi észre, ha egy-egy

angyal lehull időnként a madártemetőbe,

és teteme elvegyül a mátyásmadár

vagy a vércse világló csontjaival.

Csak tetők

Máshonnan látni jó. Vagy mégsem. De már

lehetetlen ugyanonnan nézni. Építettek nemrég

egy többemeletes szállodát az Állomás utca

elején. Nem tudtam, hogy ott fogunk megszállni.

Ilyen sűrű programmal mások gondja ez. Testőrök,

újságírók, gépkocsivezetők, szervezők. A stáb.

Ez az épület nem emlékezhetett rám, hiszen

akkor még nem volt. Pedig ebben a városban

éltem. Most is elérzékenyülve idézem fel

a körülöttem levőknek vacsoránál, hogy úgy

ismertem gyermekként, mint a tenyeremet.

Hallgatnak nagy tisztelettel. Itt vannak a nálam

jóval fiatalabb helybéliek is. Tisztségük terhétől

roskadoznak máris. Reggel korán kell kelnünk,

felmegyek harmadik emeleti szobámba, kinyitom

az ablakot. Kihajolok, innen még nem láttam a

környéket. És akkor pontosan alattam az a ház.

Nem én laktam benne, valaki más, de sokszor

jártam itt. Szégyellem, hogy eddig nem figyeltem,

a holnapi beszédeimen gondolkoztam, mert lesz

több is. Igen, lent a kopott cserepek alatt a bejárat.

Kiszámítom, viszonyítom, elhelyezem az egészet.

De áthatolhatatlan. Ha felmegyünk a mennybe,

ott is ilyen lesz? Nem látom az ajtót, ablakot,

semmit. Hogy van-e ott valaki. Akit ugyanúgy

magam mögött hagytam, mint annyi mindent.

Egy kéz, egy blúz, egy szoknya. Illatok, hangok.

Nem jó itt fent. Szeretnék lent lenni ismét. Ahol

belépés, kívánság, megtorpanás, míg arra vágyunk,

hogy eljutunk. Feljutunk. Odaérünk. A képzelet

segíthetne, de ott emlékezés lesz csupán. Fentről

nincsenek részletek, csak cserepes tetők. Holnap

lemegyek. De hova? Miképpen? Aranyeső-e?

Hattyú-e? Ugyanazt nem láthatom már. Ilyen lesz

az öröklét? Csak tetők mindenütt. És semmi más.

Igen, igen, nem, nem

Többség

Túlszárnyalni a túlszárnyalást. Ez volt a cél

sokáig. Központilag, de belülről is talán.

Hiszen nem minden rózsa rózsaszín. Sőt,

a legtöbb rózsa nem rózsaszín, hanem vörös,

esetleg fehér vagy sárga. Nem minden ember

emberséges. Az emberek többsége inkább

embertelen. Ki kellett találni egy nyelvet.

Hogy túltermelhessük a túltermelést. De

különbséget kellett tenni. Egy festményen

a kutya a szájában hozza a fácánt. Ez szép.

Egy természetfilmben a krokodil a szájában

tartja az antilopot. Ez borzasztó. Hazugság

hazugságot követett. Aztán elkezdtük mégis

kimondani az igazat. A fűről lemostuk a zöld

festéket. Agyonlőttük a diktátort. Igen, mi.

Szétfolyt a vére a betonon. Nem lehettünk

emberséges emberek. Igazságot kellett tenni.

Leállítottuk a túllépést. Megálltunk. Majd

újra elindultunk. Beszélni kezdtünk végre.

Túlbeszéltük a túlbeszélést. És közben ismét

nem rózsaszín a rózsa. Ismét festékes a fű.

Megint milyen idő van? A szél már nem fúj,

de kiabál a lomb? Higgyétek el, nem érdemes!

Nem lehet túllihegni a túllihegést. Tudom.

Undorító ez az egész. Ahogy rózsaszínnek

mondják a rózsát. Sokat megértem eddig,

de most még szeretném túlélni a túlélést.

Pamflet

Ha felhajtunk az autópályára,

majd egy idő múlva lehajtunk,

attól a forgalom még nem áll meg.

Sejtek halnak, sejtek születnek,

de észre sem vesszük. A lassú,

folyamatos változás maga az élet.

Ezzel el is érkeztünk a közhelyekig,

innen már csak bólintás, sóhajtás,

elhallgatás, félrefordulás. Így van,

egy mondatot elfelejtünk, és közben

megtanuljuk a másikat. Ez történhetett

veletek is. Egyszer csak elkezdődött

az észrevétlen változás. Az egyik elhal,

a másik életre kel. Minden bizonnyal

szinte fájdalommentes volt az egész.

Volt rá mentség is. Mint a szerelemben.

Hogy talán nem is hazudsz eleinte,

de csak azt mondod el, amit a másik

hallani akar. Meg kell hódítani.

Elhallgatsz ezt-azt. Hiszen ez teljesen

elfogadott. Ugyanígy előbb csak a

legnemesebb célok. Hogy erre csupán

te vagy képes. Hatalomra kell jutni.

Mint amikor el kell érni, hogy levesse

a blúzát, a melltartóját és így tovább.

Szeressen téged. Ha te is szereted.

A te néped. Csak te tudod felemelni,

és ennek ára van. Nem könnyű

eredményt elérni. Kellenek hozzá

az eszközök, ha meg akarod váltani.

Úgy hívják, lebutított kommunikáció.

Éppen úgy, mint az ágyban. Elvégre

ott sincsenek összetett mondatok.

Hát akkor mi a baj? Mégis működik.

Készséggel elhiszem, hogy nem így

indultatok. Sőt, emlékszem is. De végül

ide jutottatok. Nyújtsd a kisujjadat?

Hol van már az a kisujj? Rég volt,

felejtsük el! Azt sem állítom, hogy

volt egy hirtelen fordulat, egy egészen

pontosan meghatározható pillanat,

amikor valaki azt mondta közületek:

Úgy döntöttem, hogy… III. Richárd

szavai, ti is nagyon jól tudjátok,

nem folytatom. Mindez úgyis csak

metafora. Költői kép. Könyörgök,

olvassátok újra Shakespeare-t. Minden

történetet. Valaki majd elbúcsúztat titeket.

Talán Fortinbras? Nem biztos. A sejtek

cseréje lassan befejeződik. Most már

úgysem értitek, hogy mit beszélek.

Kezdek kilátni

Retorika

Nem az első, hanem az utolsó mondatot

kell tudni mindig, fontos a kezdés is, persze,

és amikor kilépsz a reflektorfénybe,

sokat számít a megszólítás, hölgyeim

és uraim, esetleg kedves barátaim, netán

drága honfitársaim vagy testvéreim, szóval

nem mindegy, van-e captatio benevolentiae,

sikerül-e valamilyen egyetértést, majd

szolidaritást teremtened a hallgatóságban,

meg aztán értékelni fogják, ha egy-két

poénnal megnevetteted őket, illetve a

megfelelő pillanatban felidézed a város,

a vidék, az ország és legfőképpen a nemzet

képességét az összefogásra, a túlélésre,

a súlyos csapások utáni talpraállásra és az

újabb meg újabb vereségeket követő

új s új győzelmekre, vitathatatlanul a legjobb

fokmérője szereplésednek, ha közbetapsolnak,

tudatosan törekedned kell erre, ám ahhoz,

hogy magabízón szembenézhess az elsötétült

nézőtérrel vagy a napfényes téren összegyűlt

tízezrekkel, ismétlem, végül is a befejezés

a lényeg, a többi csak felkészülés, közelítés,

ráhangolódás, de ha megvan az utolsó

mondat, vagyis a befejező gondolat, akkor

nyugodtan meg-megállhatsz, kivárhatsz

egy pillanatig, ez nem retorikai kérdés,

hanem az életed, mégsem szorongsz, hogy

nem lesz elég frappáns a vége, és valamilyen

hiányérzettel maradnak utánad, vagy pedig

te magad is úgy hagyod abba, hogy itt az

ideje, holott nem zártad még le, hiszen

nem fogalmaztad meg az egésznek a végső

esszenciáját, tehát természetesen nem árt, ha

az a látszat, hogy minden előző mondatoddal

ahhoz a legutolsó igazsághoz próbálsz

közelebb kerülni, azt kutatod, arra lelsz rá

a végén, de valójában már kezdettől fogva

ismerted ezt a befejező mondatot, és egy-egy

kitérővel vagy pihenővel arrafelé igyekeztél,

miközben nem biztos, hogy sikerül eljutnod

addig, és végül csak annyit mondasz hangosan,

hogy föld, fű, ég, haza, esetleg szeretet, szerelem,

hűség, vagy csupán egyetlen trágárságot,

ilyesmire is van példa, attól függ, lesz-e még

erőd beszélni, de ha kiválasztottad azt a hatásos,

tulajdonképpen közhelyes mondatot, úgyis

másképpen fogsz élni, mert tudod a végét.

Lépesméz

Nyilvánvaló, hogy csak a múltból lesz

jövő. Közhely, szóba sem kellene hoznom.

Ám kénytelen vagyok továbbgondolni

ezt is, mint annyi mindent az utóbbi időben,

mert kezdem érezni, hogy tulajdonképpen

innen oda hordom át az életemet, amikor

emlékezem. Verset írok az emlékekből,

amelyeket meggyűjtöttem eddig, és most

felélem őket. Idétlen hasonlat, de a pettyes

madártojások jutnak eszembe. Ha sikerült is

belenéznünk a fészekbe, nem mindig tudtuk,

milyen madár lesz belőlük. Egyet sem

törtem össze. Nem dicsekedni akarok ezzel.

Nem jártam folyton az erdőt. Előfordult

mégis, hogy aztán láthattam a fiókákat,

miután felették maguk körül a tojásfehérjét,

mint én az emlékeimet. Keresem a legtalálóbb

képet. Például, hogy vágom magam alatt

a múltat. Ez az átrendezés izgat. Hogy nem

a jövő fogy, hanem a múlt. Amikor már

megírtam vagy elmeséltem mindent,

vagyis kicsorgattam a lépesmézből a mézet,

csak a viasz marad, eső után szikkadó,

lyukacsos váz. Itt-ott megcsillan rajta

sárgán a napfény. De valójában nincs már.

Átvittem a jövőbe azt, aki voltam, afféle

hátulsó pár előre fuss volt az egész.

A múltat nem érdemes rögzíteni, mert

megszűnik, és ismerős lesz minden, ami jön.

Tán mégsem szabadna tudnod, hogy végződik

a könyv, amelyet ezután fogsz megírni.

Párhuzamosok

Képzelőerő

A költők ereje a képzelőerő.

Elképzelni, hogy amikor hajnalban

kacagva átrepülnek a házunk fölött

a sirályok, vajon miért kacagnak.

Ugyanis jól látható a világosodó égen,

ahogy meg-meggyűlnek körözve,

némán úsznak egymás közelében,

aztán hangosan szétrobbannak.

Ismerni kell ilyenkor a történetet,

amit fent egymásnak elmondanak,

és nem is csak a történetet, hanem

a szavakat is, amelyek körbefogják

a színes képeket, mint magház a magot.

Nincsen annál nagyobb hatalom,

mint képzeletben felemelkedni,

elvegyülni köztük észrevétlenül,

majd kacagva becsukni a tetőablakot,

és aludni még valamennyit, mert

kell ennek a sirályrepülésnek az emléke,

hogy mi is bizakodóbban ébredjünk.

Csak így lakhatjuk be szóról szóra

a mondatokat. Csak így vállalhatjuk

a kockázatot, hogy annyira telítődnek

egy adott pillanatban a szavak, annyira

látható lesz minden jelentés, amit

elképzeltünk reggelente, hogy nem tudjuk

semmiképpen túltenni magunkat rajta,

és nem vagyunk képesek továbbmenni

a megkezdett úton, mert éppen akkor

nekifogtunk megmagyarázni, hogy

például: onnan ered a gyűlölet, ahol.

Nincs vége a váratlan mondatnak,

de most hirtelen el kell töprengnünk

a határozószót helyettesítő, honnan

kérdésre felelő mutató névmáson, hogy:

onnan. Ha tényleg költők vagyunk mi is,

egy időre megfeledkezünk a sirályokról,

mert látnunk kell magunk előtt egy helyet,

ahonnan a gyűlölet ered, vagyis van

valahol egy kezdet, valójában egy forrás,

egy áttetsző erecske, olyan kicsi,

hogy igazán nem ijedhetünk meg tőle,

alig csordogáló, ártalmatlannak tűnő

kis gyűlölet. Gyűlöletecske. Aztán erről is,

arról is belefolynak még ilyen-olyan patakok,

amíg elborít mindent megállíthatatlanul,

mint egy megáradt folyó, és ilyenkor már

hiába is próbáljuk elfelejteni. Nem lehet.

Annál a kicsi, teljesen áttetsző forrásnál

kellett volna észrevenni, amikor valaki

halkan annyit mondott, hogy nem szeretem

ezeket a büdös stb. Ha van erőd elképzelni,

már érzed is az áradó bűzt, egy népnek,

egy nemzetnek, egy városnak, egy háznak

az elviselhetetlen büdösségét, mert a

képzelőerő előbb-utóbb tönkretesz. Nehéz

költőnek lenni, ha kacagnak fent a sirályok,

és ezt magunkra vesszük. Később pedig

beleképzeljük abba a szóba, hogy vers.

Nem látom magamat

Fekete ruhás asszonyok,

fekete ruhás férfiak.

Mindenki hallgat.

Anyám is, apám is feketében.

Csak az ingek fehérek.

Nagyanyám is fekete ruhában,

középen kiterítve.

Anyám anyja.

Ha visszanézek

hatvan év múltán,

nem tudom, milyen színű

ruha van rajtam.

Nem látom magamat, csak őket.

Szomjas vagyok, mondom

hangosan anyámnak.

Kiszalad, hoz nekem vizet

egy piros csuporban.

Látom a piros csuprot.

Azóta is világít.

Iszom belőle.

Téli kívánság

Allegória

Már hónapok óta nem láttuk a másik Annát,

pedig azelőtt reggeltől estig ott támasztotta

a falat a vegyesboltnál, kivéve néhány

hetet, amikor a magyar alpolgármester

elintézte, hogy befogadják Algyógyon

egy szanatóriumba, de aztán onnan is

hazaküldték. Haza? Egészen pontosan

fogalmaztam, igen, majd megmagyarázom,

hogy mire gondolok. Szóval visszakerült

egy időre a vegyesbolt elé, ugyanabban a

sáros férfinadrágban, de olykor egy-egy

színesebb blúzban vagy szvetterben, mert

megszánta valaki. Románok is, magyarok is.

Onnan tudom, hogy hol így, hol úgy köszönte.

Mi is adtunk neki néha ilyesmit, egyszer

télikabátot, meg aztán a szokásos öt lejt,

valahányszor megálltunk szót váltani vele,

miután kijöttünk a boltból. Mások kenyeret,

szalámit vásároltak neki. Végül is az volt

a jó megoldás. Vegyesbolt, vegyes falu,

játszom gyermetegen egy kicsit a nyelvvel,

de nem ugyanaz. Nem járt be a boltba,

talán be sem engedték, folyt le róla minden,

bűzlött is sokszor, és mégis összefüggően,

sőt, meglepően okosan beszélt, megpróbált

politizálni is velem. A barompiacon húzta meg

magát egy raktárban, állítólag villany is volt ott,

ezzel többször is eldicsekedett az én Annámnak,

ha egyáltalán valaki valakié. Ő nálam is

szívesebben faggatta ezt az állandóan ködben

úszó, de még fel-felfénylő roncsot. A másik Anna

folyamatosan rögzített mindent körös-körül,

mint egy élő kamera, amelyet a teremtő helyezett

oda. Elhomályosult, és mégis tisztán látott.

Egyébként soha nem kért senkitől semmit.

Ha pénzt kapott, hamarosan átment a szemközti

kocsmába, vérvörös pókháló borult kék

szemére. Nem talált hozzá ez az égszínkék.

A járvány miatt keveset jártunk ki, néha-néha

szóba került, hogy meg kellene tudni, mi van

vele. Sok minden történt közben. Behálózta az

életünket az online. Egy barompiacon nyilván

nincs ilyen. Járvány idején ember is, barom is

elhúzódik. Végül mégis összefutottam az

alpolgármesterrel. Annával mi történt, kérdem.

Meghalt még a tavasszal. Hol? Hát ahol

lakott, a barompiacon. Lakott, ismétlem

magamban. Lakott? Ahol a vegyesbolt van,

az volt régen a háza, folytatja. De elitta. Vagy

elvették tőle, töpreng hangosan. Nem emlékezhet,

jóval fiatalabb Annánál, aki viszont jóval

fiatalabb volt nálam, megkérdeztem egyszer.

Mi pedig igazság szerint jövevények vagyunk

ebben a városszéli faluban, csak néhány éve

költöztünk ide. Úgy érezte, hogy ez az ő helye,

mondja közben az alpolgármester. Az otthona.

Ami már nincsen. Azért állt itt egész nap.

Hirtelen beleborzongok, micsoda keserves

giccs az egész. Húsz éve is megvan, hogy

a román miniszterelnök adott nekem ajándékba

egy régi, talán még tizenkilencedik századi

metszetet, korabeli allegória, könnyű fátyolba

bugyolált, lágy román fáta jelképezi Romániát,

kibuggyanó keblű, harcias magyar lány meg

Hungáriát, mindketten stilizált népviseletben,

kitettem a képet a falra. Lány vagy asszony

ezen a világon minden, ami fontos. Lám, egykor

Európé is a bikává változott Zeusz hátán. De ez

most miféle allegória? Felötlik bennem egy

pillanatra, míg próbálom vinni valamerre

a verset, hogy afféle Trianon-szimbólum is

lehetne. Aztán elszégyellem magam, mert Anna

története ez, senki másé. Saját háza előtt, ami már

rég nem az övé? Egy halom mocskos rongy között

két fel-felvilágló kék szem? Csak mérsékelt bánat

bennem. Hiszen kevés élet után kevés halál jár.

A haza milyen?

Eleinte még egészen kicsi a haza.

Egy női test. Egy érintés. Egy hang.

Egy ablak, amelyen ömlik be a fény.

És közben napról napra növekszik.

Nem hódítás, hanem megismerés által.

Az utca. Egyre több ember. Málnaszemek

felejthetetlen illata. A város. Az ország.

Ha szerencséd van, hazád lesz a haza is.

Vagy nem. De akkor is egyre növekszik.

Egy kontinens. Könyvárusok a Szajna-parton.

Sok ember. Több női test. A boldog

terjeszkedés ellen-Trianonja. Nyújtózni

mindenütt. Nincs idegen kő. Sem fű. Sem ég.

Minden nyelv. Minden tűz. Minden hullám.

Aztán kezd kisebbedni ismét. Jó érzés még,

de itt-ott már idegen. Nem hív. Nem tartóztat.

Csak egy ország. Talán. Végül már az sem.

Élet-Trianon. Néhány ember csupán. Egy város.

Utcák. Házak. Ablakok. Ömlik rajtuk kifelé

a fény. Egyetlen női test. Ugyanaz az öröm.

Ugyanaz az ágy. Ugyanaz a várakozás,

ugyanaz az álom, ugyanaz a nyugalom.

Új könyvek néha. Idegen szavak szótára.

De már a magyarázat is idegen. Nagyon kicsi

a haza. Nem férsz el benne. Kilóg

a kezed, a lábad, kicsap belőle a tested,

mint kályhából a láng. Aztán kialszik.

Tartalom

Hideg fény

Tündérkert

Tűzhányó

Az olvasás gyönyöre

Menedék

Szégyen

Holdvilág

Tündérkert

Hagyomány

Bárányfelhő

Bársony Rózsi Abbáziában

Igazságszolgáltatás

Dobpergés

Szélfolyosó

Csak tetők

Igen, igen, nem, nem

Többség

A forradalom meghatározása

Részlet egy emlékiratból

Álom a költészetről

Erotika

A választás szabadsága

Gyakorlat

Könnyek

A tiltakozás értelme

Ide-oda nyelv

Igen, igen, nem, nem

Emlékezés egy forradalomra

Párbeszéd

Pamflet

Kezdek kilátni

Retorika

Maszk mögött a vers

Békés átmenet

Biztonság

Hübrisz

Életvers

Mentség

Kezdek kilátni

Életcél

Isten képe

Helyfoglalás

Napforduló

Ami fontos

Tudhattam volna

Esővíz

Lépesméz

Párhuzamosok

Képzelőerő

Párhuzamosok

Mögött

Romantika

Éjszakai gyors

Kincs

Ó

Maszkok

Kapcsolat

Délutáni vigasz

Nem látom magamat

Téli kívánság

Allegória

Kasszandra ujja

Karantén

Görög út

Mennyei poétika

Csak a járvány örök

Előjáték

Kötelesség

Saját Faust

Túlélők

Téli kívánság

Útközben

Decemberi eső

Ars vivendi

El kell döntenem

Félbehagyott kenyér

A haza milyen?

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2022.
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Mészáros Sándor
Felelős szerkesztő Mészáros Sándor
Borító Hrapka Tibor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 326 1

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence