Sierra Simone

American Queen

Amerikai királynő

A mű eredeti címe: American Queen

Fordította: Tóth Attila

© 2016 by Sierra Simone

Published by arrangement with Folio Literary Management, LLC.

Hungarian translation  © 2023, Tóth Attila

copyright © 2023, Művelt Nép Könyvkiadó

ISBN 9789635802418

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

A nevem Greer Galloway, és az Egyesült Államok elnökének szolgálatában állok.

Még kislánykoromban kaptam egy figyelmeztetést: Tartsd meg magadnak a csókjaidat!

Ezt kétszer hagytam figyelmen kívül, és kétszer tört darabokra a szívem. Harmadszor már nem akartam megtapasztalni az érzést. Inkább örökre lemondtam a szerelemről.

Colchester elnök azonban nem mondott le rólam – messze nem tett ilyet.

Úgy ismertem, mint Asht, a katonát, akit egyszer megcsókoltam. Nem felejtettem el a be nem tartott ígéreteit és tiltott vágyait. Az ország azonban most a szabad világ vezetőjeként ismeri őt.

Ash iszonyúan kíván engem, ezért elküldi legjobb barátját, Embryt, hogy vigyen el hozzá. Ő nem tud a titkainkról. A tragédiáinkról. A vágyainkról. A második csókról. Hamarosan a múlt és a jelen, a gyönyör és a fájdalom között találom magam – és a két férfi között, akik éppúgy vágynak egymásra, mint ahogy énrám. Ahogy a háború és az árulás egyre közelebb ér hozzánk, egy olyan szenvedélyes szerelmi kapcsolatnak a közepén találjuk magunkat, amely megváltoztatja a világot.

A dögös csajoknak és a magabiztos férfiaknak

ELŐSZÓ

Az esküvő napja

A szeretet türelmes, jóságos; a szeretet nem irigykedik,
a szeretet nem kérkedik, nem fuvalkodik fel. Nem viselkedik bántóan, nem keresi a maga hasznát, nem gerjed haragra, nem rója fel a rosszat. Nem örül a hamisságnak, de együtt örül az igazsággal. Mindent elfedez, mindent hisz, mindent remél, mindent eltűr.{1}

Mindent eltűr. Meredten nézem a bibliai vers utolsó sorát, miközben Abilene unokanővérem és édesanyja továbbra is a fátylammal babrál. A Korinthusbeliekhez írt
I. levélből származó idézet egy márványtömbbe van vésve a templom előcsarnokában, és minden menyasszony, aki itt állt, biztatásnak és bátorításnak vehette ezeket a szavakat. Sok menyasszony állt már itt, a hatalmas szentély ajtaja előtt, de valószínűleg én vagyok az egyedüli, aki azon tűnődik, hogy Isten vajon nem figyelmeztetni akarja-e őt.

De amikor arra gondolok, hogy mi vár rám a templomhajó végén, pontosabban ki az, aki rám vár, máris megfeledkezem a bibliai idézetről. Attól a pillanattól kezdve, hogy megismertem Asht, tudtam, hogy számomra úgy rendelte a sors, hogy őt szeressem. Tudtam, hogy neki lettem szánva. Nem tud olyan helyre menni, ahová ne követném, nincs olyan áldozat, amit meg ne hoznék érte, és egyetlen olyan pontja sincs a testemnek, amelyet önként és teljesen meg ne osztanék vele.

Hiszek Ash szeretetében, remélem, és halálom napjáig elviselem még akkor is, ha ez a saját lelkem feladásával jár.

És valóban a saját lelkem feladásával jár.

Egyedüli vigaszom, hogy nem egyedül fogok szenvedni.

Nagy levegőt véve kilépek az ajtó elé, ahogy az kinyílik, miközben Pachelbel D-dúr kánonjának dallamai töltik be a kő templomhajót. Nagyapám megfogja a karomat, hogy végigvezessen a folyosón. A vendégek állnak, a gyertyák pislákolnak, a fátylam tökéletes.

És akkor megpillantom Asht.

Pulzusom felgyorsul, és a vér szédítő sebességgel áramlik az ajkam, arcom és szívem felé. Ash úgy viseli a szmokingját, mintha a születése óta ilyet hordana. A jól szabott ruha tökéletesen simul széles vállára és keskeny csípőjére.
Az oltárhoz vezető lépcső felső részén áll, de még akkor is, ha nem ott állna, mindenki másnál magasabbnak tűnne, pusztán azért, mert ő Ash. Nem kell, hogy erőt és hatalmat sugározzon, hiszen ő maga az erő és a hatalom megnyilvánulása. Most mindez az erő és hatalom felém áramlik, miközben egymásra nézünk a templomhajó két oldaláról, és egyként kezdünk lélegezni.

Mintha döbbenet futna végig rajta, ahogy megpillant – jól látja a ruhát, a fátylat és a remegő mosolyomat –, és ettől öröm ébred a keblemben. Azt akarta, hogy csak a szertartás közben lássuk meg egymást, vágyott erre a pillanatra. És be kell vallanom, a látvány, ahogy ez a formás arc küzd az érzelmek visszatartásával, és az érzés, ahogy a vérem felforrósodik a szmokingos férfi megpillantásakor, bőven megérte. Nem számít, hogy mennyire idejétmúlt a hagyomány, nem számít, hogy mennyire kényelmetlen volt a vendégeinknek, nem számít, hogy milyen hosszúak voltak ezen a reggelen az órák nélküle, megérte.

És ahogy a nagyapámmal közelebb megyünk, őt is meglátom.

Rögtön Ash mellett ott áll Embry Moore, a legjobb barátja, tanúja, választási vetélytársa. Alakja karcsú, tekintete hideg kék, szája pedig bűnre és bocsánatkérésre termett, időnként pont ebben a sorrendben.

Természetesen nem pusztán azért megyek végig a folyosón, hogy a felesége legyek annak a férfinak, akibe már tizenhat éves korom óta szerelmes vagyok. Azért megyek végig rajta, hogy az Egyesült Államok elnökének felesége legyek.

A több száz vendég látványa elhalványul, a hatalmas virágállványok és gyertyatartók is eltűnnek. És egy pillanatig nincs más, csak a menyasszony, a vőlegény és a tanú. Csak én vagyok, Ash és Embry. Nem gondolok elnökségre, alelnöki pozícióra, vagy a first lady frissen kifestett irodájára, amely a nászút után vár majd rám. Nincsenek fényképezőgépek tucatjai a katedrálison belül és kívül, és a padok sincsenek tele nagykövetekkel, szenátorokkal
és hírességekkel.

Csak mi hárman vagyunk. A határozott és erős Ash, a nyúzottnak tűnő és sápadt Embry, és én, fognyomokkal
a combom belső felén, hevesen kalapáló szívvel.

Már majdnem az oltárnál vagyok, amikor észreveszem, hogy a tanún is nagy, piros és friss fognyom látszik szmokingjának gallérja fölött.

Már majdnem az oltárnál vagyok, amikor észreveszem, hogy az Ash szmokingjának zsebéből kikandikáló pici, fehér, szögletes valami nem selyem zsebkendő, hanem egyértelműen a bugyim ismerős csipkéje. Aki addig nem látta a bugyimat, az nem tudná, de ő most szemtelen módon úgy mutogatja, mint egy trófeát. Amikor utoljára láttam, Embry erős markában volt.

Nagyapám felemeli a fátylam, arcon puszil, majd visszaengedi a fátylat. Ash kinyújtja a kezét, belecsúsztatom az enyémet, és együtt lépünk oda a lelkészhez. Megtaláljuk a helyünket, leülünk, és az egyik koszorúslány megigazítja rajtam a ruhát.

Csak akkor veszem észre, hogy sírok, amikor Ash elengedi a kezem, benyúl a fátylam alá és végighúzza hüvelykujját az arcomon. Ajkához emeli az ujját, és lenyalja róla a könnyemet. Sötétzöld tekintetében ígéret izzik, mögötte pedig Embry akaratlanul is felemeli a kezét, hogy megérintse a fognyomot, amelyről szinte biztosan tudom, hogy Ash hagyta a nyakán.

Megremegek.

A lelkész beszélni kezd, a vendégek helyet foglalnak, én pedig még egyszer, utoljára azon tűnődöm, hogy Isten vajon tényleg azt akarja-e, hogy ennek most véget vessek, hogy Isten aligha viselhetné el, hogy minket, hármunkat lásson, és hogy Isten talán azért nem próbált korábban figyelmeztetni, mivel úgy gondoltam, hogy amit teszek, azt el tudom tűrni. Mit gondoltam valójában, a világ két legbefolyásosabb embere mit tud eltűrni tőlem?

Akkor azonban elkapom Ash pillantását, ahogy szemében még mindig ott ég az egyértelmű tűz, megpillantom Embry kezét, miközben hosszú ujjával a nyakán lévő fognyomot simogatja, és úgy döntök, hogy ez a tündérmese nem is végződhetett volna másképp.

Arra gondolok, hogy Isten figyelmeztethet, ha akar, ám ez még nem jelenti, hogy meg is kell fogadnom a tanácsot.

1. RÉSZ

A HERCEGNŐ

EGY

Tizennyolc évvel korábban

Hétéves koromban megátkozott egy varázsló.

Azt hiszem, egyfajta jótékonysági gálaest lehetett. A varázslót leszámítva nem tűnt volna ki a többi esemény közül, amelyekre a nagyapám elvitt. Báli ruhák és szmokingok,
a pazar szállodai bálteremben csillárok ragyognak, miközben félreeső sarkokban nyolctagú vonós zenekarok játszanak. Az ilyen eseményeken látszólag az unatkozó gazdagok által patronált alapítványok számára gyűjtöttek pénzt, valójában azonban üzleti találkozók voltak. Politikusok az egyik vagy másik jelölt iránti hűségüket hangoztatták; potenciális adományozókat neveztek meg és éljeneztek. Üzleti ügyek intézése kezdődött itt, és a felsőbb körök házassági kapcsolatai is itt indultak, hiszen a gazdagok világában a házasság mi más lenne, mint életre szóló üzlet.

Ebből már kislányként is felfogtam valamennyit, de sosem zavart. Ez az élet – legalábbis Leo nagyapa élete –, és eszembe sem jutott, hogy megkérdőjelezzem.

Élveztem, hogy felvehetem a Leo nagyapától kapott drága, fodros ruhákat. Élveztem, hogy felnőttek kérik ki a véleményemet, élveztem a sok szép nő és jó megjelenésű férfi látványát, és legfőképpen azt élveztem, hogy táncolhatok Leo nagyapával, aki mindig megengedte, hogy közben a lábára álljak, és sosem felejtett el alaposan megpörgetni, így azt képzelhettem, hogy hercegnő vagyok egy mesében.

Késő este pedig, amikor a nagy fekete autó felvett és visszavitt minket a manhattani penthouse-ba, hagyta, hogy boldogan fecsegjek mindenről, amit láttam és hallottam, ugyanakkor kérdéseket is feltett, hogy ki mit mondott és hogyan mondta, és hogy mindeközben boldognak, szomorúnak vagy dühösnek látszott-e. Azt is megkérdezte, ki tűnt fáradtnak, kinek jártak másutt a gondolatai, és ki motyogott valamit a beszédek alatt. Csak néhány évvel később jöttem rá, hogy nagyapa egyfajta kémként, megfigyelőként használt, mert az emberek úgy viselkednek a gyerekek körül, ahogyan felnőttek társaságában sosem tennék. Megfeledkeznek az éberségről, odasúgnak dolgokat a barátaiknak, és biztosak benne, hogy egy gyerek ezt nem veszi észre és nem érti meg.

Én azonban észrevettem. Természetemnél fogva megfigyeltem dolgokat, kíváncsi voltam, és készen álltam rá, hogy alaposan átgondoljak apró megjegyzéseket vagy gesztusokat. Leo nagyapa mellett éveket töltöttem azzal, hogy e képességemet csiszoljam és tökéletesítsem, hogy a párt számára is használhatóvá váljon, mivel segíteni akartam neki, azt akartam, hogy büszke legyen rám, és azért is, mert valami egyszerűen erre kényszerített. Valami arra sarkallt, hogy figyeljem az embereket és kiismerjem őket, mintha csak egy könyvet olvasnék, és még a vége előtt rájönnék a talány megoldására.

De azon az éjszakán, amikor a varázslóval találkoztam, mindez még csak a jövőben várt rám. Abban a pillanatban még kótyagos voltam az örömtől, szédültem a sok forgástól, és újabb adag édességeket csentem el rám kacsintó pincérlányok tálcájáról. Még akkor is forogtam, amikor nagyapám intett, hogy menjek oda hozzá, a bálterem bejáratához. Odasiettem és arra számítottam, hogy a szokásos barátai, a washingtoni törtetők vagy a csipkelődő, unatkozó üzletemberek közül találkozom valakivel.

Most viszont más volt ott. Nagyon más. Egy magas férfi, aki mindössze a húszas évei közepén járhatott, és akinek éjfekete szeme és keskeny ajka a mesekönyveimben látott gonosz varázslókéra emlékeztetett. Ő azonban, a gonosz varázslókkal ellentétben, nem támaszkodott görnyedten a botjára, és hosszú, a padlót söprő palástot sem viselt. Tökéletesen vasalt szmoking volt rajta, arca frissen borotválva, sötét haja pedig rövid és jól fésült.

Nagyapám sugárzó arccal nézett rám, és bemutatott minket egymásnak.

– Mr. Merlin Rhys, szeretném, ha megismerné az unokámat, Greert. Greer, ez a fiatalember Angliából költözik ide, és azért jött, hogy tanácsokkal segítse a pártot.

A párt. A párt már hétéves koromban is olyan erősen volt jelen az életemben, mint bármi más. Úgy vélem, ezzel jár, ha valakinek egy korábbi alelnök a nagyapja. Különösen akkor, ha az a korábbi alelnök Penley Luther, a párt már halott és félistenként tisztelt vezetője mellett szolgált a Fehér Házban. Luther elnök volt az, akire minden beszédben és újságcikkben hivatkoztak, és válságok idején is Luther nevét emlegették gyakran. Mit csinálna Luther? Mit tenne Luther?!

Mr. Merlin Rhys lenézett rám, de a bálterem aranyfényű világításában semmit nem lehetett kiolvasni fekete szeméből.

– Ez unalmas lehet egy korodbeli lánynak – mondta halkan, de azért nem túl halkan. Valamennyi kihívás bújt meg a szavaiban a szépen formázott mássalhangzók és légies magánhangzók között, de azt már képtelen voltam megfejteni, hogy micsoda, és nem tudtam kiszűrni a szavaiból. Az arcát néztem, miközben nagyapám beszélt.

– Ő a partnerem – mondta Leo nagyapa szeretetteli hangon, és összeborzolta hajam. – A fiam és a menyem humanitárius ügyben külföldre utazott, így pár hónapig nálam van. Nagyon jól viselkedik. Így van, Greer?

– Igen, nagyapa – válaszoltam engedelmesen, de amikor Merlin arcán megpillantottam a komor kifejezést, valami hidegséget éreztem, mintha jeges köd vett volna körül, és kiszívná belőlem a meleget.

A cipőmet néztem és remegtem, de megpróbáltam titkolni. A fényes bőr visszatükrözte az aranyozott mennyezet csillogását, és én ezt figyeltem, miközben Merlin és a nagyapám a félidős választás stratégiájáról kezdett el beszélgetni; megkíséreltem összeegyeztetni azt, amit éreztem azzal, amit tudtam.

Félelmet éreztem, ugyanolyan zsibbasztó félelmet, mint amilyen akkor tört rám, amikor egy éjszaka felébredtem és azt láttam, hogy a beépített szekrény ajtaja kinyílik. Tudtam viszont, hogy biztonságban vagyok, mert Leo nagyapa gondoskodik a biztonságomról, és ez az idegen nem árthat nekem az emberekkel teli teremben. Természetesen nem attól féltem, hogy árt nekem vagy elrabol. A szemembe fúródó tekintete ijesztett meg és az, ahogy teljesen körülvett a belőle áradó, velem kapcsolatos rosszallás. Olyan érzésem volt, mintha ismerne, belém látna és tudná, hogy mikor hazudtam, csaltam, vagy verekedtem a játszótéren. Mintha látná mindazokat az éjszakákat, amikor nem tudtam aludni, a szekrényajtó kinyílt, én pedig túlságosan féltem ahhoz, hogy felkeljek és bezárjam. Mindazokat a reggeleket, amikor apával sétálni mentem a házunk mögötti erdőbe, és azokat az estéket, amikor édesanyám türelmesen megtanította nekem a tajcsi mozdulatait. Az összes mesekönyvet, amelyeket imádtam, az ágyam alatti pici dobozban gyűjtött kincseimet, minden titkos gyerekkori álmomat és félelmemet – mindent. Ez az ember tényleg mindent látott.

A valaha tapasztalt legborzasztóbb érzés az volt, hogy belém látnak, és mindent látnak bennem.

– Leo! – kiáltott oda egy pár méterre álló férfi. Ő is a párt tagja volt. Nagyapa még egyszer összeborzolta a hajam, majd intett a férfinak, hogy menjen oda hozzá.

– Csak egy pillanat, Mr. Rhys.

Merlin komoran lehajtotta a fejét, miközben nagyapám megfordult, hogy a másik férfival beszélgessen. Kényszerítettem magam, hogy újra a szemébe nézzek, ám rögtön azt kívántam, hogy bár ne tettem volna. Rájöttem, hogy a tekintete semmit nem árult el, amikor a nagyapával beszélt, de most már valami olyasmi égett benne, ami erős ellenszenvnek tűnt.

– Greer Galloway – mondta azon a nem igazán halk hangon. Egyfajta, a walesi nyelvjárásra emlékeztető akcentus itatta át a szavait, mintha nem tudna parancsolni a hangjának, mint ahogy a szemének sem.

Nagyot nyeltem. Nem tudtam, hogy mit mondjak. Gyerek voltam, és kislányos viselkedésem mindig elég volt ahhoz, hogy elbűvöljem Leo nagyapa barátait, de éreztem, hogy ez most hatástalan lenne. Sem mosollyal, sem a szám körüli kedves gödröcskékkel, sem forgással vagy gyermeki kérdésekkel nem tudom megkedveltetni magam Merlin Rhysszal.

És akkor letérdelt előttem. Leo világában felnőtt ilyet ritkán tett – még a kisgyerekes anyák is inkább csak megálltak mellettem és úgy cirógatták szőke fürtjeimet, mintha valami házi kedvenc lennék. Merlin azonban úgy térdelt le, hogy minden további nélkül is a szemébe nézhettem, és a félelmem ellenére is tudtam, hogy ez a tisztelet jele. Úgy kezelt, mintha megérdemelném a rám fordított időt és figyelmet, és volt ugyan bennem valamennyi ellenérzés, de a magam módján mégis hálás voltam érte.

Kinyújtotta a kezét, és arcomat hosszú, vékony ujjai közé vette, hogy jobban megnézhesse magának.

– Nem vagy nagyravágyó – mondta, és sötét tekintetével arcomat fürkészte. – De gyakran vagy könnyelmű. Szenvedélyes, intelligens, álmodozó… és túl könnyű megsérteni. – Megrázta a fejét. – Ahogy gondoltam.

Az éjjeliszekrényemen lévő könyvekből tudtam, hogy egy varázsló szavai veszélyesek. Tudtam, hogy nem kellene beszélnem, semmit nem kellene neki megígérnem, semmibe nem kellene beleegyeznem, és hazudnom sem szabad, ám képtelen voltam ellenállni a késztetésnek.

– Mi az, hogy ahogy gondolta?

Hirtelen leengedte kezét, és arcán őszinte sajnálkozás jelent meg.

– Nem lehetsz te. Sajnálom, de ez nem lehetséges.

A kíváncsiság kisöpörte belőlem a félelmet.

– Mi nem lehetek én?

Merlin felállt, lesimította szmokingkabátját és elhatározta magát valamire, akármiről legyen is szó.

– Tartsd meg magadnak a csókjaidat, amikor eljön az idő – mondta.

Ezt nem értettem.

– Nem csókolok meg senkit, kivéve Leo nagyapát, a mamát és a papát.

– Most az a te világod, de amikor idősebb leszel, ezt a világot fogod örökölni – mondta Merlin, és körbemutatott a helyiségben –, amelyet a nagyapád segített megteremteni.
És ez a világ egy hajszálon függ, a bizalom és a hatalom között egyensúlyozva. Pár nagyon befolyásos embernek arról kell döntenie, hogy mikor bízhatnak meg egymásban és mikor kell harcolniuk egymás ellen, és ezeket a döntéseket nem mindig az eszükkel hozzák meg, hanem a szívükkel. Érted?

– Azt hiszem… – kezdtem lassan.

– Greer, egyetlen csókod a barátságból a harag mezejére taszíthatja ezt a világot. A békéből a háborúba. Elpusztít mindent, amit a nagyapád olyan kemény munkával hozott létre, és sok, nagyon sok ember sérül meg. Nem akarsz embereket bántani, ugye? Nem akarsz bánatot okozni a nagyapádnak, és nem akarod semmissé tenni az egész munkáját.

Hevesen megráztam fejemet.

– Én is így gondolom. Ugyanis ez fog történni, ha az ajkad valaki másét érinti. Jól jegyezd meg a szavaimat!

Bólintottam, mivel amit mondott, logikusnak tűnt.
A csókban bűverő rejlik, ezt mindenki tudja. Békát herceggé változtat, hercegnőket ébreszt fel halálos álmukból, és eldönti királyságok vagy birodalmak sorsát. Eszembe sem jutott, hogy Merlin tévedhet, és a csók ártalmatlan is lehet.

Vagy hogy egy csók esetleg megéri mindazt a bajt, amit okoz.

Tekintetében a sajnálkozást szomorúság váltotta fel.

– És a szüleidet is sajnálom – mondta halkan. – Te viszont, mindezek ellenére, édes kislány vagy. Csak boldogságot érdemelsz, és egy nap talán rájössz, hogy pont ezt akarom megadni neked. Őrizd meg mindazokat a dolgokat, amelyek boldoggá tesznek, és sose vond kétségbe, hogy szeretnek. – Leo nagyapa felé bólintott, aki már visszaindult hozzánk.

– Ne sajnálja a szüleimet! – mondtam értetlenkedve.
– Jól vannak.

Merlin semmit nem mondott, csak leengedte a kezét és megérintette vállamat. Nem ölelt meg, nem paskolt és cirógatott, egyszerűen csak megérintett. Egy pillanatig éreztem a nyomást, de utána már csak a levegő cirógatta a bőröm, és az aggodalom a csontomig hatolt.

Leo nagyapa felkapott, amikor odaért hozzánk, és egy nagy puszit nyomott az arcomra.

– Hát nem csodálatos az én unokám, Merlin? – kérdezte, és vigyorogva rám nézett. – Miről beszélgettek?

Már nyitottam a szám, hogy megszólaljak, de Merlin közbevágott.

– Azt mondta, hogy mennyire szeret magával lenni.

Nagyapa boldognak tűnt.

– Igen. Én is ugyanúgy szeretem Oregont, mint mindenki más, de New York Cityhez semmi nem fogható, ugye, Greer?

Egész biztosan válaszoltam. Egész biztosan másról is beszélgettünk még, szó lehetett politikáról, pénzről és demográfiai kérdésekről, de én semmi mást nem hallottam, csak Merlin korábbi szavait.

Sajnálom a szüleidet.

Túlfűtött képzeletemben nem volt nehéz elképzelni
a legrosszabbat. Olyasmi történik, mint a regényekben mindig – tragédia, baljós előjelek, szívfájdalom. Mi van akkor, ha a repülőgépük lezuhant, a szállodájukban tűz ütött ki, megverték és kirabolták, utána pedig hagyták őket meghalni?

Sajnálom a szüleidet.

Csak erre tudtam gondolni, csak ez volt a fülemben, és amikor Leo nagyapa később, aznap este ágyba dugott, könnyekben törtem ki.

– Mi a baj, drágaságom? – kérdezte, és aggódva húzta össze vastag szemöldökét.

Eleget tudtam ahhoz, hogy érezzem, nem fog hinni nekem, ha azt mondom, hogy Merlin varázsló, talán gonosz varázsló, vagy hogy valamilyen módon megérezte a szüleim halálát, még mielőtt az megtörtént volna. Eleget tudtam ahhoz, hogy hazudjak és csak annyit mondtam:

– Hiányzik a mama és a papa.

– Ó, drágaságom – mondta Leo nagyapa. – Rögtön felhívjuk őket, jó?

Elővette telefonját, tárcsázott, és pár másodperc múlva már meg is hallottam a hangszóróból a mama magas, és a papa mély hangját. Bukarestben voltak, éppen akkor készültek felszállni egy Varsóba induló vonatra, vidámak voltak, biztonságban, és tele voltak ígéretekkel a hazatérésük utánra. Kis időre hittem is nekik. Elhittem, hogy hazajönnek. Újabb hosszú sétákat teszek apuval az erdőben, esténként ismét tajcsizom az anyámmal, és újra lesznek olyan esték, amikor úgy alszom el, hogy verseket olvasnak egymásnak, miközben a kandallóban pattognak a fahasábok. Elhittem, hogy továbbra is vár rám a meleg napsütés, várnak rám gyerekkorom üde zöld napjai, és biztonságban leszek abban a könyvekkel teli fészekben, amelyet a szüleim építettek.

Ám aznap este, ahogy próbáltam elaludni, Merlin szavai a félelemmel együtt visszatértek gondolataim közé.

Sajnálom a szüleidet.

Azon az éjszakán alig aludtam valamit. Azonnal felébredtem, ha a nagyapa lakása alatt a manhattani utcán megszólalt egy kürt vagy sziréna, vagy amikor a szélben remegő ablakok megnyikordultak. Amikor sikerült aludnom, akkor álmodtam, fákkal borított hegyekről egy olyan helyen, amelyet még sosem láttam, ahol széles vállú férfiak kúsztak a sárban az elszáradt tűlevelek között, és a szüleim táncoltak a nappaliban, amikor azt hitték, hogy már alszom.

A szüleim táncoltak, szél süvített a fák között, férfiak kúsztak a sárban. A vonat lezuhant a völgy mélyére.

Tánc, fák, sár, halál.

Mindez újra és újra.

Tánc, fák, sár, halál.

És amikor a reggel bágyadt napsütésében felülve azt láttam, hogy nagyapám ott áll az ajtóban, tekintete pedig kifejezéstelen a döbbenettől és a borzalomtól, már tudtam, hogy mit fog mondani.

Akárcsak Ezékiás király, én is a fal felé fordultam, és imádkoztam.

Azért imádkoztam, hogy Isten engem is öljön meg.

KETTŐ

Tizenegy évvel korábban

Isten, mint oly gyakran, ezúttal is úgy döntött, hogy nem hallgatja meg az imámat. Vagy legalábbis nem igen a válasza.

Így hát az életem folytatódott.

Anyukám szülei idősek voltak, és betegesek, és bár élt nagynéném és nagybátyám Bostonban, nekik már volt egy velem egykorú lányuk, és egyértelművé tették, hogy nem vesznek magukhoz egy másik gyereket.

Ez azonban nem sokat számított. Attól a pillanattól, hogy Leo nagyapa megkapta a telefonhívást, attól a másodperctől kezdve, hogy a valóság ránk telepedett, egyáltalán nem volt kérdéses, hogy vele fogok élni. Még csak az ötvenes éveiben járt, egészséges volt, és energiával teli, és a házában is bőven volt hely egy másik személy számára. Nagyon elfoglalt volt, sok munkája akadt a párttal és a virágzó zöldenergia birodalmával, azonban Leo nagyapa soha semmire nem mondott nemet, leszámítva talán az alvást. A holmimat átvitte a penthouse-ba, beíratott egy kicsi, de az oktatást tekintve nagyon szigorú magániskolába az Upper West Side-on, és annyira bevont az életébe, amennyire az egy nagyapától elvárható.

Emlékszem, hogy sírtam a temetés előtt és után, de közben nem. Arra is emlékszem, hogy teljesen magamba zárkóztam az új iskolában, amely nagyon más volt, mint Oregonban a Montessori iskola a tágas osztályteremmel. Leo nagyapa több halom könyvet vett nekem, hogy felvidítson, és ezeket késő éjszakáig olvastam. Emlékszem, hogy nagyon hiányoztak a szüleim, és az érzés olyan volt, mintha valaki egy hatalmas kanállal kivájt volna egy nagyon fontos részt a mellkasomból.

Merlin próféciája.

Ha igaza volt a halálukat illetően, akkor a többi dologban is igaza volt? Azt mondta, hogy tartsam meg a csókjaimat magamnak. Vajon ez olyan figyelmeztetés volt, amelyet meg kell fogadnom?

Biztosra vettem, hogy igen. Biztos voltam benne, hogy Merlin látta a jövőt, előre meg tudta jósolni a katasztrófát, ezért bánatomban és félelmemben, hétévesen ígéretet tettem magamnak, hogy történjen bármi, de amíg élek, sosem fogok megcsókolni se férfit, se nőt.

Soha, sosem, sohasem.

•

TIZENNÉGY ÉVES KOROMBAN Leo nagyapa megkérdezte tőlem, hogy továbbra is Manhattanben szeretnék-e iskolába járni, vagy inkább egy tengerentúli, bentlakásos iskolába. Abilene unokanővéremet abban a reményben küldték oda, hogy ott majd megnyugszik és az iskolai munkájára koncentrál, és nagyapa úgy gondolta, hogy talán én is oda szeretnék menni. Én már akkor is kitűnő tanuló voltam – semmi miatt nem kellett aggódni –, de azt hiszem, nagyapa úgy gondolhatta, hogy túl elszigetelten élek mellette úgy, hogy csak környezetvédelmi adománygyűjtő találkozókra és a párt eseményeire megyek el, az estéimet azzal töltöm, hogy elmerülök a politikusokkal és üzletemberekkel kapcsolatos pletykák és spekulációk világában, a hétvégéken pedig én vagyok a titkos fegyvere, megfigyelek dolgokat, és jelentek neki róluk.

– Fiatal vagy – mondta az ebédlőasztalnál ülve, és átadta nekem az iskolát bemutató kiadványt. A képeket láthatóan úgy válogatták össze, hogy kedvező hatást gyakoroljanak rám és igent mondjak: sűrű köd, öreg faajtók, aranyszínű és zöld angol nyár. – Látnod kellene a világot. Más fiatalok társaságában kellene lenned. A zűrös helyzetektől sem kellene félned. – Elnevette magát. – És legalább arra ügyelhetnél, hogy az unokanővéred ne kerüljön bajba.

Tizennegyedik életévem őszén Abilene és én így kerültünk a Cadbury Lányakadémiára.

A Cadbury valóban lenyűgöző hely volt, nagy területen fekvő, kőből épített komplexum, ólomüveg ablakokkal, tornyokkal és számos könyvtárral, a hátsó udvarban pedig egy ősrégi, vaskori erőd dombja állt. Azonnal megszerettem. Abilene csak a másfél kilométerre lévő fiúiskolához való közelsége miatt szerette. Majdnem minden este kimászott a földszinti ablakunkon, és a puha, zöld pázsiton átosont az útig. Majdnem minden este vele mentem, de nem azért, mert látni akartam a fiúkat, hanem mert úgy éreztem, hogy meg kell védenem őt. Védtem a biztonságát, a jövőjét
a Cadburyben, és a hírnevét.

Belopakodtunk a kollégiumi szobákba, olyan pubok kertjében találkoztunk, ahol nem foglalkoztak azzal, hogy kirúgjanak minket, és illegális partikhoz csatlakoztunk a lapos tetejű dombon, ahol hajdanában a vaskori erőd állt. Nem mi voltunk az egyedüli lányok, de Abilene volt az állandó résztvevő, a vezető, a felbujtó.

Tizenöt éves korára már olyan magas és hajlékony teste volt, mint egy modellnek, formás melle, rajta nagy, puha bimbókkal, és hosszú, vörös haja. Hangos volt, élénk és csinos, többet ivott, mint a fiúk, úgy játszott a lacrosse-csapatban, mintha az élete függne tőle, és mindig, mindig sokan voltak körülötte.

Vele ellentétben én inkább a sötét sarkokat részesítettem előnyben. Szabadidőm nagy részét a könyvtárban töltöttem, és gyakran ettem egyedül a szabadban úgy, hogy egy könyv volt az ölemben. Nem foglalkoztam sporttal, helyette a táncot és a tananyagon kívüli kreatív írást választottam. Alacsonyabb voltam, mint ahogy szerettem volna, a testemen jóval kevesebb volt azokból a dolgokból, amelyeket a fiúk látni szeretnek, és elég erős voltam a tánchoz, de nem elég karcsú ahhoz, hogy jól nézzek ki tornadresszben. Államon volt egy parányi gödröcske, amelyet Abilene-nel órákig próbáltunk sminkkel eltüntetni, és az arcomon is volt egy picike szépségpötty, amelyet ki nem állhattam.
A szemem szürke volt, és Abilene ragyogó kék szeme mellett jellegtelennek éreztem, ám mindez nem lett volna baj, ha legalább egy csipetnyi van bennem az Abilene-ből áradó karizmából, de nem volt.

Csendes, álmodozó típus voltam, rettegtem a konfliktusoktól, ám időnként elég meggondolatlanul viselkedtem, és önkéntelenül is én okoztam őket. Olyan dolgok nyűgöztek le, amelyekkel a kortársaim nem is törődtek: az amerikai politika, régi könyvek, a korallfehéredés, vagy bizonyos háborúk, amelyeket annyira régen vívtak, hogy már a nevükre sem emlékszünk.

Akkoriban az egyedüli dolog, ami tetszett magamon, a hajam volt. Hosszú, sűrű és szőke – aranysárga télen és szinte fehér nyáron –, az emberek általában ezt vették észre először rajtam, és ennek alapján írtak le másoknak, és az is tetszett, ahogy a barátnőim játszadoztak vele, amikor leültünk tévét nézni a közös helyiségben. Abilene haragudott rá, nem szerette, hogy van valami a külsőmben, ami sokkal szebb, mint az övé, és a Cadburyben néhány héten belül rájöttem, hogy nem szeretetből húzgálja meg a lófarokba font hajamat, hanem alig palástolt irigységből.

A hajam ellenére Abilene volt a királynő, én pedig az udvarhölgye. Udvart tartott maga körül, és én ügyeltem a tanárokra. Nem készítette el a házi feladatát, én pedig éjszakába nyúlóan gépeltem a munkákat, hogy ne bukjon meg. Partikra járt, és én kísértem haza. Ilyenkor a vállammal tartottam és a telefonommal világítottam, hogy ne guruljunk le a dombról. Hajának olyan szaga volt, mint
a kiömlött almabornak vagy valami olcsó kölninek.

– Sosem csókolod meg a fiúkat – mondta egy este, amikor tizenöt évesek voltunk, és a keskeny utcácskában kísértem őt vissza az iskolába.

– Talán azért, mert lányokat szeretnék megcsókolni – feleltem, és átléptem egy tócsán. – Ez még nem jutott eszedbe?

– De igen – válaszolta részegen Abilene –, de tudom, hogy ez nem így van, mert nagyon sok lány van a Cadburyben, akik megcsókolnának téged. De te ennek ellenére soha senkit nem csókolsz meg.

Tartsd meg magadnak a csókjaidat!

Még nyolc év elteltével is magam előtt láttam Merlin sötét szemét, és hallottam a hideg, rosszalló hangját. Még mindig emlékszem arra a hátborzongató érzésre, amelyik akkor tört rám, amikor megjósolta szüleim halálát. Ha azt hitte, hogy emberek fognak szenvedni, ha megcsókolok valakit, ennek bizonyára jó oka van.

Komoly oka.

Az ilyesmi nem nagy ügy, könnyű lemondani róla. És egyébként sem dörömbölnek fiúk az ajtómon, hogy megcsókoljanak.

– Nincs kedvem bárkit is megcsókolni – válaszoltam határozottan. – Ez az egyedüli oka.

Abilene felemelte fejét a vállamról, és nagyot csuklott a hűvös, éjszakai levegőben. Valahol a közelben egy birka bégetett.

– Várj csak, Greer Galloway. Egy nap te is legalább annyira féktelen leszel, mint én.

Óvatosan átvezettem egy halom birkaürülék között,
és ő újra csuklott.

– Ezt kétlem.

– Tévedsz. Amikor végre szabadjára engeded magad, te leszel a legkicsapongóbb lotyó a Cadburyben.

Ettől valami miatt elpirultam, de nem a felháborodástól, hanem a szégyentől. Honnan tudhatná, hogy milyen gondolatok fordulnak meg időnként a fejemben? Honnan ismerhetné az álmokat, amelyekből hevesen dobogó szívvel, a semmit markolva ébredek fel?

Nem, ezt nem tudhatta. Erről soha senkinek egy szót sem szóltam, és nem is fogok.

Akárcsak a csókjaimat, ezeket a dolgokat is megtartom magamnak. Hiszen így is boldog vagyok. Örülök, hogy gondját viselhetem Abilene-nek, és ábrándozhatok a főiskoláról.

Úgy tehetek, mintha ennyi bőven elég volna.

HÁROM

A jelen

– És ha messzebb tekintünk vissza a múltba, mint Monmouth-i Gottfried, egészen az Annales Cambriae-ig, vagyis a Walesi évkönyvig, ha valaki számára a középkori latin nehézséget okoz, ott jelenik meg először Mordred személye a „Medraut” formában.

A laptopok billentyűzetének nesze jól hallatszik a parányi osztályteremben, ahogy a diákok bőszen jegyzetelnek. A legtöbb egyetemista orvostanhallgató vagy politikatudományt tanul, és az én Artúr irodalmi kurzusomra csak azért jelentkeztek, hogy meglegyenek a kreditpontjaik, ám ez nem akadályozza meg őket abban, hogy igyekezzenek a lehető legjobb eredményt elérni. Elvégre a Georgetown nem olcsó iskola, és az itt tanuló legtöbb diáknak jó osztályzatokat kell szereznie annak érdekében, hogy megkaphassa az ösztöndíjat és egyéb támogatásokat. Megértem őket; csak pár hónapja tartok itt órákat, és még jól emlékszem az éjszakába nyúló estékre és az erős kávéval indított reggelekre, amikor középkori irodalomból megszereztem a mesterfokozatot a Cambridge-en. Időnként még mindig nehéz elhinni, hogy már végeztem, újra itt vagyok az Államokban, és nagyon fontos munkát végzek, amelyhez szép bőr aktatáska és egy csomó más is tartozik.

– Itt csak azt említik, hogy Mordred Artúr király mellett halt meg – folytatom, miközben a pódiumról a táblához lépdelek –, és nincs arra vonatkozó információnk, hogy milyen szerepe volt a csatában, harcolt-e Artúr mellett, Artúr fia vagy unokaöccse volt-e, vagy pusztán egy másik harcos.

Leveszem a kupakot egy filctollról és elkezdem rajzolni a családfát, amellyel az őszi szemeszterben foglalkozunk az órákon, és kérdőjelet teszek Mordred neve mellé.

– Artúr király legendája sok mindenről híres, például a Szent Grálról és a kerekasztalról, de leginkább talán a Lancelot és Guinevere közti szerelem epikus történetéről. – Szívet rajzolok a két név közé a táblára, és a teremből mindenünnen kuncogás hallatszik. – Ám ahogy ma reggel Chretien de Troyes-tól Monmouth-i Gottfriedig haladtunk visszafelé, láttuk, hogy Lancelot pusztán kitalált karakter volt, a franciák találták ki, hogy kielégítsék az udvari romantika iránti igényüket. Egyáltalán nem szerepel a legendát említő legkorábbi írásokban.

Áthúzom Lancelot nevét a táblán és azt írom föléje, hogy a franciák találták ki. Újabb billentyűhangok.

– De van itt utalás egy másik románcra is, amelyik régibb, mint a Lancelot-történet, és még veszélyesebb is.
– Újabb szívet rajzolok, ezúttal Mordred és Guinevere neve közé. Az évkönyv szerint a Mordredről szóló következő leírások majdnem mindig úgy ábrázolják őt, hogy elrabolja a királynőt, vagy megpróbálja feleségül venni. Erre általában úgy hivatkoznak, mint a közte és az Artúr király közötti viszály forrására. Elképzelhető, hogy Artúr, akit korábban Mordred apjaként vagy nagybátyjaként írtak le, egyszerűen csak romantikus vetélytárs volt.

Ráteszem a kupakot a tollra, és visszamegyek a pódiumra. – Azt hiszem, hogy Mordred esete Lanceloténál jobban világít rá Artúr király udvarának alapvető problémájára… ami az, hogy a bizalom, a szeretet és a család nem mindig tartozik szorosan össze.

Hallom, ahogy a mögöttem lévő öreg falióra ketyeg, a diákok elkezdik becsukni a laptopokat és kinyitni a táskákat, miközben próbálnak úgy tenni, mintha figyelnének, de gondolatban már az ajtón kívül járnak.

– Ennyi mára – jelentem ki. – A jövő héten elkezdünk foglalkozni a Walesi triádokkal. És el ne felejtsétek bemutatni a szakdolgozatotok vázlatát!

Befejezik a pakolást, és én közben visszamegyek az asztalomhoz, hogy összecsomagoljam a saját dolgaimat. Néhány diák odajön, hogy kérdéseket tegyen fel, vagy átvegye a dolgozatát, azután egyedül maradok a teremben.

Miután elmentek, néhány percig még meredten nézem az üres székeket, mintha próbálnék visszaemlékezni valamire, amit elfelejtettem. Természetesen nem felejtettem el semmit, és semmi baj nincsen, mégis valami nyugtalanság motoszkál bennem.

Mindened megvan, amire szükséged van, emlékeztetem magam. Jó állás, szép ház, egy nagyapa, aki szeret téged, és egy unokatestvér, aki a legjobb barátod.

Nincs szükségem semmi másra. Amim van, az bőven elég.

De akkor miért érzem magam mégis mindig olyan elveszettnek?

•

A GEORGETOWNBAN LÉVŐ IRODÁM kicsi és két másik tanárral osztozom rajta, tehát elég zsúfolt, benne íróasztalokkal, mappákkal, könyvekkel, és pedánsan összetűzött szemléltető anyagokkal. Szeretem ezt a helyet. Annyira, hogy többször inkább itt aludtam, mint a pici, városi házamban a Dumbarton Park mellett (amelyet természetesen csak azért engedhetek meg magamnak, mert Leo nagyapám nevén van, és ő hallani sem akar arról, hogy lakbért fizessek). Van valami abban, ahogy egy öreg kőépületben vagyok, egyedül a többnyire üres helyiségek folyosóján, az irodaablakból csak a sötétséget látni… és könnyebb visszaemlékezni rá, hogy miért is vágytam erre az életre. A csókok élete helyett a könyvek életére. Egy olyan életre, ahol Merlin figyelmeztetése nem átoknak, hanem inkább választási lehetőségnek tűnik.

Megszoktam, hogy késő estig dolgozom, hogy én vagyok az utolsó, aki még bent van az angol tanszéken, és ez ma este sem lesz másképp. Osztályozok néhány dolgozatot, utána pedig foglalkozom a könyvvel, amelyet meg szeretnék írni – azt vizsgálom irodalmárként, hogy a királyságot miképp mutatják be a krónikák az Artúr-legendák sokasága révén.

Tudom, hogy unalmasnak tűnik, de állítom, hogy valójában nem az. Legalábbis számomra nem. Elvégre egyszer találkoztam egy igazi varázslóval, az én saját Merlinemmel… habár felnőttként nevetségesnek tartom a mágia gondolatát és arról győzködöm magam, hogy figyelmeztetése merő badarság volt.

Hiszen már kétszer figyelmen kívül hagytam, és semmi nem történt.

Azt leszámítva, hogy mindkét alkalommal majd meghasadt a szívem, semmi nem történt.

Mélyen beletemetkezem a gondolataimba és próbálok felidézni valamit, ami az előző nap jutott eszembe az uralkodásról a sötét középkorban, amikor a tarkóm bizseregni kezd, mert úgy érzem, hogy valaki ott áll mögöttem.

Valaki tényleg ott áll.

Megfordulok a székemen és egy férfit látok, aki az ajtónak támaszkodik; két karja összefonva erős mellkasa előtt, élénkkék öltönye pedig feszül a vállán. A begombolt zakó ellenére is látom, jól szabott nadrágja hogyan simul a combjára és a derekára, fehér selyem nyakkendője pedig egészen a szűk, végig gombos ing alsó részéig leér.

Arcomat felemelve nagyot nyelek.

Hideg kék szempár, egynapos borosta. Magas arccsontok és egyenes orr, telt ajak és magas, arisztokratikus szemöldök. A Viktória korabeli regényekbe vagy az 1810-es évek drámáiba illő, merengő arc, mint Jane Austen egyik könyvében az előkelő idegen arca.

Csakhogy ez a férfi nem idegen számomra.

Ő Embry Moore.

Embry Moore alelnök.

Feltápászkodom.

– Alelnök úr – sikerül kimondanom. – Nem gondoltam…

Szeme sarkában parányi ráncok jelennek meg. Igazából egy évvel fiatalabb Colchester elnöknél, aki mindössze hat hónappal a harminchatodik születésnapja előtt lépett hivatalba, ám a többévnyi erős napfény és a négy ciklus apró ráncokat hagyott a szeme körül, amelyek csak akkor látszanak, amikor mosolyog.

Mint most.

Újra nyelek.

– Miben segíthetek, alelnök úr?

– Kérlek, ne szólíts így.

– Rendben van. Miben segíthetek, Mr. Moore?

Előrelép az irodában, és megérzem a belőle áradó illatot. Erős és átható, talán bors lehet. Vagy valami citromféle gyümölcsé.

– Nos, Ms. Galloway, azon tűnődtem, hogy ráérsz-e velem vacsorázni ma este.

Ó, istenem.

Mögéje nézek, de ő csak legyint.

– A biztonsági embereim a folyosó végén várnak rám. Nem hallhatnak minket.

Meg kellene kérdeznem tőle, hogy miért van itt a Georgetownban, az irodámban, nem sokkal éjfél előtt. Meg kellene kérdeznem, hogy miért nem hívott fel, vagy küldött e-mailt, vagy kért meg egy titkárnőt előtte, hogy keressen meg, de inkább mást kérdezek:

– Nincs már kicsit késő a vacsorához?

Az órájára pillant, de karját továbbra is keresztbe fonva tartja.

– Talán, de meggyőződésem, hogy akármelyik éttermet választod is, szívesen kinyitják nekem. Vagy neked. Biztos vagyok benne, hogy nincs ember a városban, aki ne tartozna Leo Gallowaynak kisebb-nagyobb szívességekkel.

– Nem hangoztatom mindenütt a nagyapám nevét
– mondom picit szemrehányón. – Olyankor mindig kényelmetlenül érzem magam.

– Pusztán azért, mert el akarod felejteni, hogy ki is vagy valójában, még nem jelenti azt, hogy mi, többiek is elfelejthetünk téged – feleli lágy hangon.

Egyet hátralépek és újra nyelek. Valami elfojtott és nemes düh, amely az évek során egyfajta csendes formát öltött bennem, öt év után felébred békés szunyókálásából. Hiszen annak idején Embry igencsak könnyen elfelejtett engem.

– Miért bujkálsz itt? – kérdezi, majd egyet előrelép. Hangja továbbra is lágy, talán túlságosan is. Olyan, mint amikor valaki ígéreteket suttog a fülünkbe, hogy utána megszegje őket.

Tudnom kellene.

– Nem bujkálok – mondom, és az asztalt nézem, amelyen magas halmokban állnak a papírok, a könyvek és a bőrkötéses füzetek. – Dolgozom. Tanítok. Könyvet írok. Boldog vagyok.

Embry újabb lépést tesz előre, egy nagyot, és máris ott áll előttem. Olyan közel, hogy újra érzem az illatát, azt az illatot, amely ennyi idő után sem változott semmit.

Egy pillanatra lehunyom szemem, és megpróbálok összpontosítani.

– Sosem tudtál jól hazudni – mormolja, és amikor újra kinyitom a szemem, olyan közel van hozzám, hogy a kezemet kinyújtva megsimogathatnám az állát. Nem teszem, inkább kinézek az ablakon.

– Nem hazudok – mondom, ami persze hazugság.

– Gyere velem vacsorázni – feleli, taktikát váltva. – Hosszú időszakot kell bepótolnunk.

– Öt évet. – A szavak élesek, de, becsületére váljék, nem hárítja el őket.

– Öt évet – ismeri el.

Furcsa, hogy ilyen hosszú idő kimondva milyen rövidnek hangzik.

Sóhajtok.

– Nem vacsorázhatok veled. Ha veled látnak, akkor az arcom mindenütt ott lesz a Twitteren, és akkor nem tudnám, hogy mit csináljak.

Embry figyel rám, de ő is kinyújtja a kezét, hogy megérintsen egy fehérarany fürtöt, amely kiszabadult a hajfonatomból.

– Pont ezért megyünk ilyen későn. Egy előre be nem jelentett helyre. Senki nem fog tudni róla, csak én, te és a séf.

– És a titkosszolgálat.

Embry megvonja vállát, és szeme körül újra apró ráncok jelennek meg.

– Egészen nyugdíjba vonulásukig nem írják meg az emlékiratukat, vagyis addig semmi nem veszélyezteti a vacsoránkat.

Éppenséggel nemet is mondhatnék. Tudom, hogy megtehetném, noha Embry esetében sosem voltam képes rá. Most azonban nem akarok nemet mondani. Nem akarok elmenni a ragyogóan tiszta, kifogástalanul berendezett és teljesen lélektelen városi házamba, hogy egy újabb éjszakát töltsek egyedül az ágyamban. Nem akarom a hálószobám plafonját bámulni úgy, hogy közben újra átélek minden pillanatot és pillantást, mialatt kezem a lepedő alá csúszik, ahogy visszaemlékezem a bors-citrom illatra és arra, hogyan suhant át az árnyék Embry arcán. Nem akarom megint ostorozni magam egy újabb elvesztegetett éjszaka, egy újabb elszalasztott esély miatt… különösen úgy, hogy vele lehetnék.

Egyetlen éjszaka azt színlelhetném, hogy valaki más vagyok.

– Vacsorázunk – mondom végül beleegyezőn, ő pedig elvigyorodik. – De ez minden.

Mindkét kezét felemeli.

– Olyan erényes leszek, mint egy pap. Ígérem.

– Úgy hallottam, hogy manapság nem minden pap igazán erényes.

– Akkor olyan erényes leszek, mint egy apáca.

Az íróasztalom melletti fogason lévő kabátomért nyúlok, de ő megelőz, és tartja, hogy belebújhassak. A mozdulat figyelmes, baráti és finom, egyszersmind veszélyes is – nagyon jól emlékszem, hogy Embry milyen, és nem tudok a szemébe nézni, miközben belebújok a kabátba és azt övvel összefogom magamon, eltakarva a szűk szoknyámat és a blúzomat. Egy futó pillanatra, egyetlen röpke pillanatra azt képzelem, hogy ajkát ott érzem a hajamon. Arrább lépek és megfordulok. Most már szemben vagyok vele, miközben a megfelelő távolságot is tartani próbálom.

Embry észreveszi, és mosolya picit halványabb lesz.

– Vigyázni fogok rád, Greer. Nem kell félned tőlem.

Igen, de én mégis félek. Ráadásul nem kis mértékben magamtól is.

•

A TELLER’S kis olasz étterem, néhány saroknyira az egyetemtől, és egyike azoknak az elegáns, pici helyeknek, amelyek mintha mindig is ott lettek volna. Embry nem is tűnik meglepettnek, amikor ezt javaslom, és néhány telefonhívás, valamint egy fekete Cadillacben megtett nagyon rövid út után már bent is vagyunk a korábbi banképületben, ahol leültetnek minket. Mi vagyunk az egyedüli vendégek, a pincér léptei visszhangoznak a hideg márványpadlón,
a lámpák mind lekapcsolva, kivéve a mi asztalunk körül lévőket, de a séf és a felszolgálók egyértelműen udvariasak, és örömmel szolgálnak ki minket. A titkosszolgálat tagjai diszkrét és távoli pontokat keresnek maguknak az étteremben, hogy ott álljanak, és ne lássuk őket, és egy pillanatra, ahogy Embry zakóját hanyagul egy közeli szék háttámlájára dobja, úgy tehetek, mintha ez teljesen normális lenne. Szokványos vacsora, szokványos beszélgetés.

Iszom egy kortyot az asztalon lévő koktélból, megpróbálom eltüntetni, ginbe fojtani a múltat. Az Embryvel kapcsolatos múlt reménytelenül összemosódik egy másik, egy másvalakihez tartozó múlttal, és amíg hagyom, hogy ez a másvalaki beárnyékolja a vacsora hangulatát, addig nem remélhetem, hogy fájdalomtól és megbánástól mentes beszélgetést folytathatok. Az egyedüli megoldás, ha mindent berakok egy dobozba, kavicsot lapátolok rá és eltemetem, hogy a múlt végképp megfulladjon.

– Hogy vagy? – kérdezi végül Embry, és hátradől a széken. Próbálom nem észrevenni, ahogy az inge ráfeszül izmos testére, ahogy a nyaka szinte beleolvad inge vakítóan fehér gallérjába, de rájövök, hogy lehetetlen. Lehetetlen nem észrevenni, lehetetlen nem vágyakozni utána; a kezem még most is remeg az elképzelt érzéstől, hogy végigsimítok a nyakán és lassan kigombolom az ingét.

– Jól megvagyok – sikerül végre kimondanom. – Kezdek hozzászokni az új munkámhoz.

Bólint, az asztal mellett lévő gyertya fénye megvilágítja szempilláját, és közben árnyékot vet az arcára.

– Úgy tűnik. Fogadok, hogy káprázatosan jó tanár vagy.

A kihalt osztályteremre gondolok, a csendes irodámra, és a bennem lévő, mindent átható nyugtalanságra.

Témát váltok.

– És a te állásod? Alelnökként? Biztos vagyok benne, hogy nem pusztán abból áll, hogy minden este más nő társaságában készítenek rólad fényképeket.

A régi Embry csak nevetett volna ezen, vigyorgott volna, vagy kacsintva elkezdett volna kérkedni. A mostani Embry előrehajol és engem bámul a koktélospohara fölött, miközben a kezét összekulcsolja az ölében.

– Igen – mondja halkan. – Más is tartozik hozzá.

– Mr. Moore…

– Ha még egyszer így szólítasz, akkor intézkedem, hogy letartóztassanak zendülésért.

– Rendben van. Embry… mit keresek én itt?

Mély lélegzetet vesz.

– Az elnök azt akarja, hogy találkozz vele.

Milyen sok mindent mondhatott volna… és mennyi oka lehetne annak, hogy most egy olyan emberrel ülök egy asztalnál, akivel már öt éve nem beszéltem…

– Colchester elnök – szólalok meg. – Maxen Colchester. Ez az elnök?

– Amennyire tudom, rajta kívül nincs másik – feleli.

Kortyolok a koktélomból, próbálom fegyelmezni a mozdulataimat, és az arckifejezésemet is nyugodtnak szeretném megőrizni, de tudom, hogy Embry Moore mellett ez esélytelen. Amikor először találkoztam vele, az érzelmei irányították, kapkodva döntött, és szeszélyes volt. Az elmúlt öt évben azonban a megfontolt, tanult viselkedés mesterévé vált, és ahogy tekintete az arcomat fürkészi, rögtön tudom, hogy egyáltalán nem csapom be.

Sóhajtva leteszem az italomat, feladva a nyugalom minden látszatát. Ahogy korábban említette, sosem voltam jó hazudozó, és egyébként is utálok hazudni.

– Kicsit zavarban vagyok – ismerem be. – Nem tudom, hogy az elnök miért akar találkozni velem, hacsak nem az angolszász költészetnek a normann irodalomra gyakorolt hatásáról akar beszélgetni.

Embry felvonja szemöldökét.

– Nem tudod?

Lenézek a kezemre. A jobb mutatóujjamon egy igazán parányi forradás van, olyan jelentéktelen, hogy nem is látszik. Csak abból lehet észrevenni, hogy megzavarja ujjlenyomatom hurokszerű vonalkáit; parányi, fehér bevágás egy pici, fehér vonulatban.

Forradásként jelentéktelen tű, de emlékként már forró kés.

A tűz és a bőr szaga.

Kemény ajak a bőrömön.

A vér bíborvöröse.

– Nem – ismerem be. Vannak reményeim, elképzelek dolgokat, az emlékezetem is olyan élénk, hogy éjjelenként megbüntet, ám ezek közül a dolgok közül egyik sem valóságos. De ez most a való élet. Ez itt az alelnök, az ott a titkosszolgálat, otthon pedig egy halom dolgozat vár arra, hogy osztályozzam.

Már nem vagyok tizenhat éves, és egyébként is, elhatároztam, hogy azt a másik embert berakom egy dobozba és eltemetem.

– Látott a múlt héten a templomodban – folytatja végre Embry. – Láttad őt?

– Persze hogy láttam – mondom sóhajtva. – Nehéz nem észrevenni, amikor az Egyesült Államok elnöke ott van egy misén a templomunkban.

– Nem üdvözölted?

Hirtelen magasba emelem a kezem.

– Helló, elnök úr! Tíz éve már találkoztunk egyszer. Béke legyen önnel! Az áldozásra váróknál is a bal oldali sor
a gyorsabb?

– Tudod jól, hogy ez nem így van.

– Tudom – felelem, és közben előrehajolok. Embry pillantása a mellemre esik, ahol a blúzom szétnyílt. Megigazítom, helyére nyomkodom a szövetet, és igyekszem nem tudomást venni a hasamban érzett forróságról, ahogy Embry engem bámul. – Egyébként is, a titkosszolgálat emberei vették őt körül. Még akkor sem tudtam volna üdvözölni, ha akartam volna.

– Látni akar téged – ismétli meg Embry.

– Nem hittem volna, hogy egyáltalán emlékszik rám.

– Már megint azt feltételezed, hogy az emberek elfelejtenek téged. Ez aranyos lenne, ha nem áradna belőle ennyi csalódottság.

– Áruld el, hogy miért akar találkozni velem.

Embry kék szeme csillog a gyenge világításban, ahogy a kezemért nyúl. Azután az ajkához emeli és óvatosan, szándékos lassúsággal megcsókolja az ujjam hegyén lévő sebhelyet. Azt a forradást, amelyről semmit nem kellene tudnia.

Szívem hevesen kalimpál.

– Miért te vagy itt? – kérdezem akadozó hangon. – Miért te jöttél helyette?

– Engem küldött. Nagyon szeretne ő maga itt lenni, de tudod jól, hogy mennyire figyelik. Különösen úgy, hogy Jenny…

Sötétség borul az asztalra, mint valami függöny.

Jenny.

Colchester elnök felesége.

Elhunyt felesége.

– Még csak egy év telt el a temetés óta, és Merlin úgy gondolja, hogy ez túlságosan is rövid idő ahhoz, hogy Max kilépjen a „gyászoló özvegy” szerepéből. Tehát szó sem lehet e-mailekről vagy telefonhívásokról – mondja Embry. – Még nem. Ezt megértheted.

Megértem. Igazán megértem. Ebben a világban nőttem fel, és bár sosem akartam a részese lenni, megértem a botrányokat, a híreszteléseket és a válságkezelést, ugyanúgy, mint ahogy a középkori irodalmat is.

– Tehát téged küldött.

– Engem küldött.

Lenézek a kezemre, amely még mindig szorosan ott van Embryében. Hogyan gabalyodhattam össze ezzel a két férfival, a szabad világ két legbefolyásosabb férfijával?

Ez a valódi élet, Greer. Mondj nemet! Mondj nemet Embrynek, és az ég szerelmére, mondj nemet az elnöknek!

Nagy levegőt veszek.

Tűz és bőr. Vér és csókok.

Kiengedem a levegőt.

– Találkozom vele. Mondd meg neki, hogy meglátogatom.

Észreveszem az Embry szemében felvillanó fájdalmat, amelyet azonban gyorsan elrejt.

– Vedd elintézettnek – mondja.

NÉGY

Tíz évvel korábban

– Maradj nyugton! – szólt rám Abilene. – Így sosem tudom befejezni.

Egy sóhajtás kísértében kényszerítettem magam, hogy mozdulatlanul üljek, még úgy is, hogy levegőt is alig kaptam az izgatottságtól. Még pár perc, és egy bérelt autó megáll a londoni szálloda előtt, amelyikben a nagyapa szobát foglalt nekünk, és elvisz minket egy nagy összejövetelre Chelsea-ben, ahol felnőttek lesznek, és pezsgő. Diplomaták és üzletemberek lesznek ott, talán még egy-két híresség is, tehát egy világ választja el az iskolában tartott murik állott sörétől és recsegő hangszóróitól.

A tizenhatodik születésnapom volt, és a nagyapa különleges ajándékként megengedte nekünk, hogy elkísérjük a partira. Vagy inkább meghívott engem, és vonakodva beleegyezett, hogy Abilene is jöjjön, hiszen nem tehette volna meg, hogy csak az egyik unokáját hívja el, de mindketten tudtuk, még akkor is, ha nem mondtuk ki hangosan, hogy amennyiben Abilene-t is elvisszük valami ilyesmire, azzal nagy kockázatot vállalunk, és kínos helyzetbe kerülhetünk miatta. A Cadburyből több alkalommal is majdnem kidobták egy csomó vétség miatt – italozott az iskolában, éjszakánként kilopódzott, volt egy csúnya esete, amelyik odáig vezetett, hogy egy másik lacrosse-játékos sötét monoklit kapott –, és Leo nagyapa mindig kifizette a megfelelő összeget és kapcsolatba lépett a megfelelő emberekkel, hogy az unokanővéremet ott tartsa.

Semmit nem akart volna kevésbé, mint hogy Abilene szégyent hozzon rá egy olyan összejövetelen, ahol a barátai vannak jelen, de megígértem, hogy ügyelek a viselkedésére. Megígértem, hogy nem engedem neki, hogy túl sokat igyon, túl sokat beszéljen, vagy túl sokat flörtöljön, csak engedje eljönni, mert nagyon megbántódna, ha én mehetek, ő viszont nem.

És Leo nagyapa, aki korábban szenátorokat és olajipari vezetőket tartott rettegésben, aki segített formába önteni a legszigorúbb környezetvédelmi törvényeket, és naponta nyilvánosan bírálta az ellenségeit, most fanyar mosollyal engedett a kérésemnek, és beleegyezett, hogy Abilene is velünk jöjjön.

Abilene-nel ezért töltöttük most az estét egy drága szállodában, miközben készülődtünk, és ezért igyekeztem nem ficánkolni a széken, miközben Abilene gondosan minden hajfürtömet a helyére igazította.

Amikor végzett és felálltam, hogy még egyszer megnézzem magam, mielőtt felvenném a magas sarkú cipőmet és lefelé indulnék, furcsa hangot hallatott mögöttem.

Aggódva megfordultam, hogy lássam magam a tükörben.

– Mi a baj? Látszik a melltartóm?

Próbáltam ide-oda fordulni, és biztos voltam benne, hogy Abilene valami olyasmit vett észre, ami esetleg iszonyú kellemetlen lehet.

– Nem, az… az rendben van. – Hangja fojtottnak tűnt. – Induljunk! A nagyapa már vár minket.

Vállat vontam és leültem, hogy felhúzzam a pántos magas sarkú cipőt, amely tökéletesen illett a nagyapától azon a héten korábban kapott, rózsaszínű ruhámhoz. A tüllből és organzából készült ruhának keskeny dereka volt, a felső része testhez álló, hátul elegáns pánt díszítette, az alsó rész pedig csodálatos redőkben és fodrokban terült szét. A hajamba tűzött, hozzáillő tüllvirággal és a rózsaszínű, magas sarkú cipőben hercegnőnek éreztem magam, habár tudtam, hogy Abilene mellett nem annak nézek ki.

Aznap este szűk, fényes, kék ruhát viselt, amelynek felső részén hátul kulcslyukszerű nyílás volt, és jól lehetett látni halvány bőrét. Fényes, vörös haja laza hullámokban hullott a vállára. Évekkel idősebbnek látszott nálam, érettnek és komolynak. Elfojtottam magamban az irigység érzését, amely mindig rám tört, amikor Abilene-t elegánsan felöltözve láttam.

Megszoktam, hogy az árnyékában vagyok, mint az előkelő lovag mellett a kísérője, tehát ez most sem zavarhat. Elvégre a születésnapom van, és a valaha viselt legszebb ruha van rajtam. Ám amikor rápillantottam, olyan elragadó és vonzó volt, hogy lehetetlen volt úgy nézni a tükörképemet, hogy ne lássak mást, mint a picike gödröcskét az államon, a nevetséges szépségpöttyöt, amelyet lehetetlen volt sminkkel eltüntetni, vagy a szememet, amely a smink és a szemceruza mesteri használatával is jellegtelen maradt.

Elvégeztem hát egy utolsó ellenőrzést, hogy nem látszik-e ki a pánt nélküli melltartóm, nem mázoltam-e el véletlenül a rózsaszín rúzst az arcomon, vagy nem ültem-e rá Abilene megkezdett Galaxy csokijára, majd kinyitottam az ajtót. Abilene szó nélkül elhaladt mellettem, és nem volt hajlandó szóba állni velem a liftben, amíg leértünk az előcsarnokba.

A tükrös ajtók kinyíltak, mire ő kilépett a liftből. Magas sarkú cipője hangosan kopogott a márványpadlón.

– Dühös vagy rám? – kérdeztem.

Azon töprengtem, vajon mivel haragíthattam őt magamra, de semmi nem jutott az eszembe. Ilyesmire azonban Abilene-nél nem is volt szükség. Időnként teljesen váratlanul átölelt, gondoskodott róla, hogy engem is meghívjanak egy partira, vagy megvédett a barátnői előtt, más alkalmakkor viszont hirtelen teljesen mogorva lett, és olyan tekintettel nézett rám, hogy az szinte égetett, szavai pedig parázsként pattogtak. Megtanultam, hogy ne foglalkozzam ezekkel a hangulatváltozásokkal és ne próbáljak meg eleget tenni nekik, még úgy is, hogy azok látszólag egyre gyakrabban fordultak elő. Ennek nem lett volna értelme, hiszen az ember egy viharfelhővel sem vitatkozhat, csak várhatja, hogy elvonuljon.

– Nem vagyok rád dühös – felelte, és még mindig gyorsan lépkedett. A bejárati ajtón át kivehettem Leo nagyapa zömök alakját, és az ajtó üvegén a mi tükörképünket: Abilene-é skarlátvörös és zafírkék volt, az enyém kagylórózsaszín és arany.

Bizonyára ő is látta, mivel megdermedt, és meredten nézte az ajtót.

Azután odafordult hozzám.

– Ma este ne legyél az utamban! – motyogta. – Maradj távol tőlem!

Megdöbbenve néztem, ahogy kilép az ajtón, amelyet a portás kitár előtte, és szenvedélyesen megöleli Leo nagyapát, miközben arcán hamis mosoly ül. Kiabálni akartam vele és megmondani neki, hogy kizárólag énmiattam mehet el a partira. Sikoltozni és toporzékolni lett volna kedvem, mert egyetlen este, egyetlen olyan összejövetel sem lehet, ahol nem ő van a középpontban, és amelyet nem sajátít ki magának, vagy nem mérgez meg a műsorával.

És főleg azért akartam sírni, mert Abilene ezzel együtt is a legjobb barátnőm volt, talán az egyetlen, és amikor így viselkedett velem, mintha a világ kifordult volna a sarkaiból.

De mit tehetnék? Mit mondhatnék, kiálthatnék, vagy hogyan kérlelhetném, amit megértene?

Azt tettem hát, amit Greer Galoway általában csinált.

Csendben követtem.

Kimentem az ajtón, átadtam magam a nagyapa ölelésének, majd az unokanővéremmel együtt beszálltam az autóba. Szorosan egymás mellett ültünk, a szoknyám átlógott az övére, lágy, barna haja a karomat csiklandozta, és az egész úton egyetlen szót sem szóltunk egymáshoz.

•

PERCEKKEL AZUTÁN, hogy megérkeztünk a partira, Abilene eltűnt. Indulni akartam, hogy megkeressem, de Leo nagyapa visszatartott, megfogta karomat és megrázta a fejét.

– Pár percen belül előkerül – mondta. – Egy kis csatangolás jót tesz neki, addig azonban szeretnélek bemutatni néhány barátomnak.

Tudtam, hogy a bemutatni Leo nagyapa szótárában azt jelenti, hogy kémként használ, azt akarja, hogy bóklásszam és füleljek, vagy mellette álljak, amikor beszél, és közben figyeljem az embereket, amit akartam is csinálni, tényleg akartam, ám az Abilene-nel való kapcsolatomat is rendezni kívántam, mielőtt túl sok idő eltelt volna az estéből.

Ajkamba haraptam és a tömeget figyeltem, feltűnik-e valahol a sötétvörös hajkorona, de semmit nem láttam. Az unokanővérem már rég eltűnt a szmokingok és a körbehordott, italokkal megpakolt tálcák sűrűjében. Vonakodva megengedtem a nagyapának, hogy több embernek is bemutasson.

A nők hízelegtek nekem, a férfiak bókoltak, tekintetük úgy vándorolt végig rajtam, amihez addig még nem szoktam hozzá, és tudtam, hogy pusztán azért, mert Abilene nincs mellettem. Nem tűnt fel nekik, hogy milyen szabálytalan az arcom és mennyire jellegtelen a testem, mivel nem állt ott egy csodálatos, vörös hajú teremtmény, akivel összehasonlíthattak volna. Most boldognak kellett volna lennem, hogy Abilene sugárzó ragyogása nélkül végre én is élvezhetem azokat a bókokat, amelyeket ő olyan könnyedén gyűjtött be, de nem voltam az. Inkább csak egyre kétségbeejtőbben éreztem, hogy hiányzik. Egyórányi vergődés után elnézést kértem a nagyapától és a vendégek egy csoportjától, hogy a keresésére indulhassak, és akkor futottam bele – szó szerint – Merlin Rhysbe.

Lenyúlt, hogy felsegítsen a könyökömnél fogva, és borostyánszínű italát közben úgy tartotta a másik kezében, hogy az ne lötykölődjön ki.

– Elnézést kérek – mentegetőzött, habár az egész az én hibámból történt.

– Nem, én voltam a hibás – mondtam. – Sajnálom.

Az arcomra nézett, és valami megváltozott a tekintetében.

– Ön Leo Galloway unokája – mondta, de semmi mást nem fűzött hozzá. Pusztán a tényt jelentette ki, amelyet mindenütt megállapítanak velem kapcsolatban, akárhová megyek is, mintha csak Penley Luther elnök szelleme ott lenne közvetlenül mögöttem.

– Igen – mondtam. – Egyszer találkoztunk, ön és én, amikor még kislány voltam.

Megjósolta a szüleim halálát.

Figyelmeztetett, hogy soha senkit ne csókoljak meg.

– Emlékszem – felelte Merlin, és abból, ahogy rám nézett, szinte olyan érzésem volt, hogy olvas a gondolataimban. Talán olyan tisztán hallja őket, mintha hangosan kimondanám.

– Merlin! – Egy katonaruhás férfi jelent meg mellettünk, és megragadta Merlin vállát. Merlin kimérten rámosolygott. – Azon gondolkodtam, hogy hol találhatlak. Hogy érzed magad?

Merlin elfordult, hogy válaszoljon a tábornoknak, én pedig kihasználtam a lehetőséget, hogy eltűnjek, miközben a szívem hevesen kalapált a mellkasomban.

Merlin bizonytalanná tett, és megrémített. Az eltelt évek során azt hittem, hogy annak idején ez azért volt így, mert kislányként találkoztam vele, amikor szinte minden ijesztőnek tűnhet. De most, tizenhat évesen is megijesztett. Volt benne valami… nem feltétlenül ellenséges, de harcias. Úgy éreztem, hogy a gondolatai befolyásolják az enyémeket, feszegetik azok határait, és átcsúsznak az érzéseim köré épített védőfalon. Ettől kiszolgáltatottnak és sebezhetőnek éreztem magam, és aznap este már Abilene-től is bőven kaptam ebből az érzésből.

Unokanővéremet a városháza könyvtárában találtam meg – egy nagy, barátságos teremben, amelynek nyitott erkélyajtaján át egy tágas verandára lehetett kimenni –, ahogy egy üres pezsgőspoharat lóbált a kezében, miközben hagyta, hogy egy férfi, aki az apjánál is idősebb lehetett, esetlen módon apró csókok sorozatát nyomja a nyakára. Megköszörültem a torkomat, ettől a férfi zavartan kiegyenesedett, sietve visszavonult, és valami bocsánatkérést mormolt olaszul. Abilene ott maradt a fal mellett és dühösnek tűnt.

– Ki a francnak képzeled magad? – támadt rám, ahogy a férfi távozott a helyiségből. – Világosan megkértelek, hogy hagyj békén, ne csörtess utánam, és ne tedd tönkre az életemet.

– Nem próbálom tönkretenni az életedet! – kiáltottam fel. – Egyszerűen csak meg akartam győződni róla, hogy jól vagy.

Undorodva felhorkant.

– Igen, persze.

– Mi van veled ma este? Azóta dühös vagy rám, hogy elindultunk a szállodából.

– Nem vagyok dühös – bizonygatta, miközben még a szeme is vadul forgott. – Egyszerűen nem akarom, hogy itt legyél körülöttem. Istenem, miért olyan rohadtul nehéz ezt megérteni?

– Nem nehéz…

– Tudod, hogy mi a baj veled? Mindig ezt csinálod – folytatta, és szeme csillogni kezdett a visszatartott könnyektől. – Folyton csak szaglászol, szimatolsz és vizsgálódsz, mintha bármi tetves jogod lenne rá, hogy mindent tudj, és eljön majd a nap, amikor nem fog tetszeni a válasz.

Felemeltem a kezem, mintha azt mutatnám, hogy semmilyen rossz szándékom nem volt.

– Nem akarok folyton a sarkadban lenni, de tudom, hogy dühös vagy. És azt is tudom, hogy ennek valamennyire én lehetek az oka. Ezt akarom orvosolni, Abilene. Engedd, hogy orvosoljam!

– Nem tudod orvosolni – sziszegte. – Egyszerűen maradj távol tőlem…

– Nem tehetem, ezt igazán nem…

– Hagyj békén! – Éles hangja visszhangzott a helyiségben, és, mintha csak nyomatékosabbá akarná tenni, ledobta a pezsgőspoharat, az pedig úgy tört szét a lakkozott padlón, mintha jégből volna.

– Abilene – suttogtam, mivel addig sosem láttam annyira dühösnek, hogy így viselkedjék valaki más házában. Volt egy pillanat, amikor erre mintha ő is rájött volna, mert a szeme kitágult, világos arcbőre pedig még halványabb lett.

Akkor kiviharzott a helyiségből.

Egy hosszú percen át csak néztem a törmeléket a padlón. Csillogott és villogott az unokanővérem távozása után beálló nagy csendben, szinte csak ezt láttam, erre gondoltam és egy darabig a torkomban is fojtogató érzést tapasztaltam, olyan erőset, hogy levegőt is alig kaptam.

Égett a szemem a könnyektől, a torkom bizsergett mindattól, amit az állítólagos legjobb barátnőmnek akartam odakiáltani, de semmi ilyet nem tettem. Letérdeltem és darabonként elkezdtem felszedni az üvegszilánkokat. Úgy végeztem a rendcsinálást Abilene után, mint korábban mindig.

– Megvágja magát, ha nem vigyáz – szólalt meg egy ismeretlen hang a teraszajtóból.

ÖT

Tíz évvel korábban

A kiejtés amerikai volt, ami ezen a londoni partin éppen elég volt ahhoz, hogy megálljak és felnézzek. A férfi a húszas évei közepén járhatott, katonai egyenruhát viselt, és ahogy felém jött, úgy éreztem, mintha minden levegő kiment volna a szobából, nem kapok levegőt, és megfulladok, méghozzá abban a formában, amikor különböző képek táncolnak
a szemünk előtt. Széles, erőteljes váll, karcsú és formás csípő, az arc pedig… egy hős arca. Szabályos áll, erős orrcsont, telt száj. Smaragdzöld szempár és hollófekete haj.

Odajött hozzám, elég közel ahhoz, hogy el tudjam olvasni a névtábláján lévő nevet. Colchester. A név határozottnak, megbízhatónak, egyszersmind kicsit hűvösnek tűnt.

Leguggolt mellém, nadrágja feszült erős combján.

– Hadd segítsek!

Mondj valamit, sürgetett az agyam. Bármit.

Ennek ellenére semmit nem szóltam. Nem tudtam szavakat kipréselni magamból. Még életemben nem láttam ilyen jóképű és ennyire férfias férfit, és minden porcikámban nőiesnek éreztem magam. Karcsúnak, lágynak, engedékenynek és hajlékonynak, és amikor felnézett, hogy kedvesen rám mosolyogjon, olyan érzésem volt, hogy rögtön széthullok, mint amikor egy gyenge virágszálat felkap az erős szél.

Felállt és a törött pohár néhány darabját bedobta egy közeli szemetesbe, majd odahozta mellém a szemetest. Újra letérdelt, hogy további cserepeket szedjen fel.

– Tudja, féltékeny magára – mondta Colchester nyugodtan, de továbbra is a padlót nézte.

Azt hittem, rosszul hallok.

– Féltékeny?

Megköszörülte torkát.

– Remélem, nem bánja, de kint voltam, amikor bejöttek a helyiségbe, és hallottam, hogy miről beszélgetnek.

Lázasan kutattam az agyamban és próbáltam visszaemlékezni, hogy vajon idióta módon viselkedtem-e. Ez a férfi sokkal idősebb volt nálam, annyira visszafogott és olyan veszettül izgató, hogy a vágy, hogy jó benyomást tegyek rá, égetőbb volt, mint a tűz a kandallóban.

Megrázta fejét, mintha csak olvasna a gondolataimban.

– Ne legyen zavarban! Lenyűgözött, hogy milyen nyugodtan viselkedett annak ellenére, hogy ő mennyire dühös volt magára. Természetesen, amikor megláttam magát, mindent rögtön megértettem.

– Mit értett meg?

– Azt, hogy ő féltékeny.

Kis időbe beletelt, mire rájöttem, hogy mire gondol.

– Rám? – Hitetlenkedve elnevettem magam.

Nem szokásom szerénységet színlelni. Nem könyörögtem bókokért és nem kíséreltem hízelgéssel enyhíteni a bizonytalanságomat, mivel az Abilene mellett eltöltött két év megtanított elfogadnom, hogy ő szinte minden téren különb nálam, leszámítva az iskolai munkát és azt, hogy én kapok több szeretetet Leo nagyapától. Ezekben én voltam jobb, de Abilene minden másban – szépség, barátok, személyiség – túltett rajtam. Ezzel a Cadburyben minden más lány egyetértett volna.

– Abilene nem féltékeny rám – mondtam mosolyogva. – Ő Abilene. Én pedig én vagyok… nem olyan, mint ő.
Ha látná őt, akkor ezt megértené.

– Láttam – felelte kimérten. – Maguk együtt jöttek be ebbe a helyiségbe, amíg én a teraszon voltam, ezért ott is kellett maradnom. Vörös haj, kék ruha, ugye?

– Igen – feleltem, de a mosolyom már halványabb volt. – Tehát tényleg látta őt. Akkor megértheti.

– Megértettem, és most is értem. Hadd nézzem meg a kezét!

Gondolkodás nélkül odanyújtottam és eléje tartottam egy kis halom üvegcserepet, amelyeket felszedtem. Ügyes mozdulatokkal egyenként kivette őket a tenyeremből,
és bedobta őket a szemetesbe.

– Pedig mondtam magának, hogy legyen óvatos – jegyezte meg.

Kábán meredtem az arcára, és kényszerítenem kellett magam, hogy a kezemet nézzem. Valahol megvágtam magam, és egy tűhegynyi szilánk belefúródhatott az ujjam hegyébe, miközben megpróbáltam mindent összeszedni. Most vér csordogált rajta, nedves volt, és ragacsos.

– Ó – suttogtam.

Nem tudom, hogy a vér látványa, a parányi fájdalom érzése vagy a hirtelen közelség váltotta-e ki, de mintha valami megváltozott volna, és egy percig