A SYNDEY SCOTT NÉVEN ÍRT
SOROZAT 4. RÉSZE

Copyright © Fejős Éva, 2022

© Erawan Könyvkiadó, 2022

Fejős Éva elérhetősége:

www.fejoseva.com

fejoseva@fejoseva.com

Facebook: facebook.com/fejoseva1

Instagram: instagram.com/fejoseva

A kiadó elérhetősége a Facebookon:

www.facebook.com/ErawanKönyvkiadó

Fejős Éva webshopja, ahol kedvezmények
és könyvcsomagok várnak:

https://erawan.hu

Felelős kiadó: Fejős Éva

Szerkesztette: Münz András

A kéziratot gondozta: Lőrinczi Ágnes

Borítóterv, tördelés: Müller Péter

Borítókép: shutterstock.com (LightField Studios)

Elektronikus formátum:
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6269-31-7

Bora

– Karanténban vagyok – duruzsolom vidáman. – Nézd, egy szuper medencében áztatom magam, egy pálmafa magasodik fölöttem – tartom az ég felé a telefonomat. – Szóval nem olyan rossz dolog ez, még ha Ariel ellenszenves edzőjének az ötlete volt is.

Vidáman csacsogok vele, bár egy idő után feltűnik, hogy nagyon hallgatag.

– Itt vagy még, nagyi?

– Igen.

– És?

– És nem is kérdezed…?

– A verekedést?

– Azt – feleli suttogva. – Figyelj, csak és kizárólag ő tehet róla. Tényleg.

– Most komolyan mondod, hogy összeverekedtetek? Ez igaz? – Még mindig képtelen vagyok elhinni, hogy a két nagyanyám egymásnak ment. Tudom én, hogy nincsenek jó viszonyban, és Saroltából sok mindent kinézek, meg persze anyai nagyimból is, na de hogy két nyugdíjas nő összeverekedjen…

– Mi mást tehettem volna? – sóhajt. – Idejött, a telefonját mutogatva, hogy az interneten már azt pletykálják, hogy én tettem fel a részeges videóját a világhálóra. Én, pont én! Aki még az okostelefont sem tudja kezelni – fordítja maga felé szakavatottan a telefon kameráját, és valószínűleg azt hiszi, nem látom, mert huncutul elmosolyodik.

– És?

– Mit és? Valaki feltette. Vagy én, vagy más – közli talányosan. Csoda-e, ha Ariel az összes rokonomat elmeháborodottnak tartja?

– De hát nem te voltál, nagyi – figyelmeztetem.

– Honnan veszed?

– Barnitól. A bátyám bevallotta, hogy ő volt.

– Ó.

– Igen. Sarolta… kényszerítette.

– Figyelj ide, Bora. Nem teljesen mindegy, ki volt? Idejött, és harciaskodott nekem. Én pedig egy darabig tűrtem, aztán fejbe vágtam a partvissal.

– Micsoda?

– Semmi baja nem lett. Látod – teszi közelebb az arcához a telefont –, lekarmolta a nyakam ezután. És amíg nem lépett közbe a nagyapád, addig elcsattant még egy-két pofon.

– Ezt nem akarom elhinni – ingatom a fejem. Meg sem kérdezem, melyik nagyfater lépett közbe, ugyanis ez a része tök mindegy.

– Pedig elhiheted. Már megírta mindenki. Te, ezeknek a firkászoknak nincs jobb dolguk, mint a családunkkal foglalkozni – mondja, és mintha büszkeséget hallanék ki a hangjából. – Nézd meg, alighogy elkezdődött az új év, és mindenütt mirólunk írnak.

Atyavilág! A nagyi rátalált egy új hobbira. Csak remélni tudom, hogy inkább a tévé az, mint a verekedés.

– Tudod, a rossz sajtó, az rossz sajtó – nyögöm ki, és újra végigmutogatom a pálmákat. – De mit szólsz, milyen csodálatos helyen vagyok? És már búvárkodtam a Nagy Korallzátonynál is – hencegek, igyekezve feledni a legutolsó vízbeugrásomat.

– Nagyon szép. Bora, azt akarom mondani, hogy Kazimirrel össze kellene fogni, mert…

– Elég volt ebből! – mondom. – Nem lehet primadonna az összes nagyszülőm… Te voltál eddig a normális nagymamám. Nem őrülhetsz meg! Kérlek, mondd, hogy legalább te abbahagyod ezt az egészet! – rimánkodom.

– Nem tudom. Holnap vendégségbe jön hozzánk Kazimir lánya.

Snitt.

Bár tudom, hogy még számos ismerőst vissza kellene hívni, és hogy Sarolta és Kazimir hívását is illene lassan viszonoznom, de ennyi most éppen elég a telefonálásból. A Gyarmati család szappanoperáját látták, kedves nézőink. Még szerencse, hogy az operatőrök Ariel edzését veszik éppen.

A zuhanyzó szabadtéri, fehér, öklömnyi köveket vágtak félbe és burkolták le velük a tálcáját. A víz a falból jön, és miután végigcsorog a testemen, a puha pázsitra folyik. Langyos, kellemes. Állok alatta, a hajamból is csöpög, tenyeremet az ég felé fordítom, és arra gondolok, milyen oltárian szerencsés vagyok, hogy itt lehetek. Még egy-két hete azt sem tudtam, hogy létezik ez a kis paradicsom, most pedig a sors akaratából élvezhetem. Hát mennyien szeretnének most cserélni velem?

– Helló, Bora – összerezzenek, amikor megszólít egy férfihang angolul. Megfordulok, és észreveszem a földkerekség második legjobb pasiját. Két méter magas, széles vállú, torzonborz szőke, olyan kék szemmel, hogy ihaj. Egy jó méterre áll tőlem, és leplezetlenül bámulja a bikinis testemet.

– James – mondom zavartan. – Mi újság?

– Ariellel történt valami… gyere velem, elkísérlek.

Történt valami? Mi történt? Hiába kérdezem, nem válaszol. Így hát elindulok egy szál bikiniben és egy strandtörülköző alá bújva James nyomában.

Ha ekkor már tudnám, amit csak később fogok megtudni, akkor biztosan nem teszek meg egyetlen lépést sem. Így viszont követem Jamest, és abban reménykedem, hamarosan meglátom a teniszuniverzum legszexisebb pasiját. Arielt.

De hát a sors nem mindig azt adja, amit mi akarunk. Ezt már megtanulhattam volna.

Pillanatokon belül ugyanis egy amazon magasodik előttem.

Természetesen Tina az, Ariel általam gyűlölt, de tagadhatatlanul gyönyörű edzője. Nyilvánvalóan ő is gyűlöletet érez irántam, hiszen hiába ő a jó nő, meg ő a világhírű, egykori nagy bajnok, én, a huszonéves kis körmöscsaj elhappoltam előle Arielt.

Most sportszerelésben van, de milyenben! Mindössze egy fekete sportmelltartót és egy pink teniszszoknyát visel. A kettő találkozása között viszont – számomra sajnálatos módon – szemet gyönyörködtető a szinte kockásan izmos hasa, a szép barna bőre. Hosszú lábai is barnák, izmosak, és hát az egész nő gyönyörű. Jó, én nem látom őt annak, de tudom, hogy az. Egy elképesztően jó nő, akinek esküdt ellensége lettem azzal, hogy számomra is váratlanul feleségül mentem ahhoz a férfihoz, akihez őt magát nyilvánvalóan szerelem fűzi.

– Miattad történik minden – rázza meg a fejét, és a pillantásával kifejezésre juttatja, mennyire utál. Mivel nem tudok mit kezdeni a nyílt utálkozással, mereven és mozdulatlanul állok, talán pislogni is elfelejtek. – Kíváncsi vagyok, hogy ebbe is te rángattad-e bele.

– Nem értem – nyögök, és gyorsan végigpörgetem magamban, hogy a fenébe is történt ez az egész. Én, Gyarmati Bora tök nyugisan éltem az életemet néhány hónappal ezelőtt, készítettem a vendégeimnek a szép géllakkozást, manikűröztem a saját kis újlipótvárosi szalonomban, mellette kisminkeltem az egyik kereskedelmi tévében az élő adások szereplőit. Utóbbit szigorúan keresetkiegészítésként tettem, aztán egyszer csak itt találom magam Ausztráliában, a Nagy Korallzátonynál, égig érő pálmafák tövében, ahol kimondtam az igent a világtörténelem legszexisebb emberének, aki egyébként a teniszezők világranglistájának hatodik helyén áll, és éppen az Australian Openen fog elindulni, és ha kitart a lendülete, akkor szerintem meg is fogja nyerni.

Jó, a sztorinak fontos része az is, hogy anyagi leégésem miatt a kapcsolatunk előtt igent mondtam egy valóságshow-ra, amelyben Ariellel kamuszerelmet kellett eljátszanunk. Aztán tessék, mára a felesége vagyok, és csak most fut át az
agyamon, hogy remélem, nem kamufelesége.

Dühítő és nagyon sajnálatos, hogy Ariellel megkaptam az edzőjét, Tinát is, és azt se felejthetem el megemlíteni, hogy körbelengi Arielt egy-két titok. Viszont igazi odafigyelést is kapok tőle, pont akkor, amikor a legkevésbé hiszek abban, hogy szerethető lennék. Legutóbb például titokban megszervezte a szüleimmel, hogy ott legyenek az esküvőnkön. Mivel anyám és apám házassága az elmúlt időben meglehetősen viharos volt az apám nagyapám által eltitkolt féltestvére felbukkanása okán, ezért egyáltalán nem tudom, jó-e, hogy most ők is ebben a luxushotelben tartózkodnak, ahol mi. De apámnak hamarosan lesz egy ausztráliai állatorvosi kongresszusa, amin előad. Nemsokára távoznak, még akkor is, ha Tina előírta nekünk Ariellel a karantént valami kínai vírusra hivatkozva.

– Akkor most majd lesz időd megérteni – válaszolja Tina. Sajnos nem látom a szemét, mert a napszemüvege lencséje aranyszínűen csillog a napban, és tökéletesen átláthatatlan. Hallgat néhány másodpercet, majd újra megszólal: – Arielt letartóztatták.

Bang. Bang.

Mi a jó fene?

Kérdőn nézek Jamesre.

Itt azért ismét meg kell jegyezzem, hogy James a világtörténelem második legjobb pasija, és a világranglista szintén jegyzett teniszezője, tehát csak a szemem sarkából pillantok rá, nehogy valamit félreértsen. Mert már így is kétértelműen viselkedett velem legutóbb Nizzában, ahol – ó, istenem, de régnek tűnik, holott csak néhány nap telt el azóta – életem legcsodálatosabb és legvagányabb szilveszterét töltöttem Ariellel.

– Letartóztatták – erősíti meg James a már hosszú léptekkel távozó Tina szavait. – Vagyis, pontosabban, elvitték. Bevitték. Nem tudom, melyik a pontosabb.

– De kicsoda?

Ebben a helyzetben iszonyúan zavar az alulöltözöttségem.

– Hát, a jelvényből kiindulva a rendőrség – feleli. Nem tudom, jól látom-e, mintha elmosolyodott volna… Remélem, hogy nem. Különben nagyon rosszul fogja végezni.

Oké, ez a gondolat valami krimiből jött a fejembe.

– De miért, mit tett?

– Ezt sajnos nem tudom pontosan, de az egyikük azt a szót ejtette ki a száján, hogy embercsempészet.

Jamesszel angolul beszélünk, ő született angol, csodás a kiejtése, nem olyan érthetetlen, mint itt az ausztráloké, ahol, esküszöm, még azt is nehezen követem – holott, bár a fősuliról kimaradtam, angolul viszont tényleg megtanultam –, amikor a pincér elismétli a rendelésünket. Persze ha az éttermi vacsorarendelésről van szó, akkor ott az is probléma lehetett, hogy az esküvőnk napja volt, ami engem totál váratlanul ért, és hát fel is öntöttem a garatra, szokásomtól teljesen eltérően.

– Embercsempészet? – Nekem tuti baj van az angoltudásommal. Legalábbis az értésemmel.

– Hát, ezt mondta az egyik rendőr a másiknak. Erről beszéltek, de nem Arielnek mondták.

– Akkor nyilvánvalóan egy másik ügyüket vitatták meg – ráncolom a homlokom. – Hogy a fenébe keveredhetett volna Ariel embercsempészetbe?

– Meglehetősen furcsa – feleli. Nem állom tovább a pillantását, hanem inkább a lábujjaimat bámulom. A jobb kislábujjam körméről lepattant a lila lakk. Ezek szerint nem a legjobb fedőlakkot választottam, pedig olyan jól mutat a fényes pehelymintázattal. Ilyesmik futnak át az agyamon, ahelyett, hogy Ariel ügyét latolgatnám.

– De hát nem csempészett ide senkit. Én teljesen érvényes útlevéllel érkeztem – tárom szét a kezem, és ezzel a fürdőlepedő lezuhan rólam. Ott állok egy bikiniben, és az tuti, hogy Tina izmos teste után az enyém nem nyújt valami emlékezetes látványt. James hamarabb kapja fel a törülközőt, mint ahogy én lehajolnék érte. Fülig zavarban vagyok. James Ariel riválisa, még ha együtt edzenek is. Ráadásul amit nekem mondott Nizzában… Szorosra tekerem a testem körül a fürdőlepedőt, majd megrázom a fejem. – Nem hinném, hogy egy híres teniszező embereket csempészne.

– Nem hinném én sem. Ettől függetlenül elvitték. Ami még problémás, hogy az edzőmmel együtt.

– Az edződdel?

– Igen. Újra megállapodtunk egy évre Árpáddal. Nem volt egyszerű, de végül meg tudtam győzni.

Nagy levegő! Ó, Bora, mondom magamnak, miért nem jártál Vivivel azokra a meditációs órákra, meg a jógára? Akkor most feltehetően nem kerülgetne az ájulás.

– Tehát az edződ Ariel apja? – nézek most rá egyenesen.

– Igen. De dolgoztam már vele együtt korábban is.

Kicsit sok már nekem a családi kapcsolat az elmúlt heteket tekintve. Akár a saját családomra, akár Arielére gondolok.

– Vagyis őt is elvitték?

– Igen, Árpádnak szintén velük kellett mennie.

– Akkor biztosan ő csinált valamit, amit nem kellett volna.

Magamat igyekszem meggyőzni, de James csak sajnálkozva mosolyog.

A francba. Talán tud valamit Arielről meg erről az egészről.

– És az ügyvédek? – kérdezem. Ha jól emlékszem a filmekből, ilyenkor csak az ügyvédjük jelenlétében beszélnek a letartóztatottak.

– Biztosan vannak. Na de beszéljük meg, mivel töltjük az időt, amíg Arielék kiszabadulnak!

– Én most felöltözöm. És megkeresem a szüleimet! – vetem oda, mint egy kisiskolás, mert megrémiszt a lehetőség, hogy James kettesben akar velem időt tölteni. Nem mintha félnék a pasiktól – Ariel előtt még csak igazán szerelmes sem voltam, és bevallom, a huszonhárom évemmel egyáltalán nem vagyok rutinos a párkapcsolatokban, a pasiügyekben, hát még a házasságban, ami, az enyémet tekintve még csak kétnapos –, de Jamesben van valami hátborzongatóan izgalmas, és nem akarom kitenni magam kísértéseknek. Mivel a magyar, úgymond „sztárvilágot” sminkeltem évekig, amíg bele nem keveredtem az Ariel Privát valóságshow-ba, elmondhatom, hogy láttam ezt-azt és amazt. Szóval az úgynevezett „sztárvilág” zavaros szerelmi ügyeit felidézve egyáltalán nem tudom, mennyire lennék képes ellenállni a kísértésnek. Bár messze vagyok megjelenésben a bombanőtől, úgy látom, ez a James bájolog velem, és ennek most akarok véget vetni, egyszer s mindörökre. Az én férjem Somlay Ariel, akit ki kell szabadítanom az ausztrál börtönből.

Egy újságot találok a bejáratunknál. Ausztrál napilap, és nagyon úgy néz ki, hogy saját magamat látom a címlapon.

Már megint zakatol a szívem, mint amikor az első internetes cikket olvastam magamról – igaz, már olyan réginek tűnik az az emlék… holott csak néhány hónappal ezelőtt történt. És, bárki elhiheti, nem szépeket írtak rólam, hogy a kommentekről már ne is tegyek említést.

Mi történik velem? Miért nem hagynak már békén?

A címlapon ott álldogálok az Arieltől kapott nyári – most már tudom: menyasszonyi – ruhámban, egy teljesen egyszerű, A vonalú selyemruhában, meg a tollas szalmapapucsomban, amit a kínai piacon vettem tavaly nyáron. Mellettem az új gumimatracom, amit fülig érő szájjal nézegetek – és mellesleg ami a lánykorom utolsó vásárlása volt –, mögöttem Ariel áll az étterem lépcsőjén.

„Somlay Ariel barátnője a világ egyik legdrágább ruhájában és egy egydolláros papucsban ismerkedik az ausztrál vendégszeretettel.”

Micsoda? Mi az, hogy a világ egyik legdrágább ruhájában? És honnan veszik, hogy egy dollár volt a papucsom? Legalább kétezret fizettem érte. Forintban.

Fogom az újságot és kivonulok a teraszunkra. Ledobom a törülközőt a nádszékre, és lezuttyanok rá. Nem akarom elhinni, hogy Ariel mit művel velem. Először a gyűrű, amire ráfogta, hogy cirkónium, aztán amikor újra rákérdeztem, elárulta, hogy valami őrületesen különleges gyémánt van benne, így tarthatom a szállodaszobai széfben, most meg, tessék, valami drága ruhát vett nekem, holott pontosan tudja a véleményemet ezekről a dolgokról. Igenis jól nézhet ki valaki egy normális árú ruhában is. Kell az nekem, hogy már az ausztrál sajtó is velem foglalkozzon? Nem tudom, hová tűnt a magyar tévéstáb, amelyik kikísért bennünket, de Ariel megbeszélte velük, hogy csak a tenisztorna után mutathatnak néhány képkockát az esküvőnkről. Azt aztán nem gondoltam, hogy megint a ruhámmal foglalkoznak majd. Londonban arról cikkeztek, hogy olcsó tömegruhákban járok. Na bumm. Most meg… Csak nem az történik, hogy Ariel „javítani” akarja a képet rólam? Ugye nem az a helyzet, hogy most meg egy gazdag picsát akar alakíttatni velem?

Nee már. Nagyon utálom, ha hülyére vesznek.

Olvasni kezdek.

Jézus, baszki. Én mindenkit félreismerek?

„Somlay Ariel, a világranglistán hatodik helyezett magyar teniszező a barátnőjével érkezett Ausztráliába. Mint divatszerkesztőnk kiszúrta, a lány abban a ruhában, vagy legalábbis annak pontos másában tért be Port Douglasban egy étterembe a teniszezővel, amit decemberben egy nemzetközi állatvédő egyesület árverezett el, és egy, a személyét titokban tartó vásárló vette meg egymillió dollárért, ezzel biztosítva lehetőséget az állatvédelemre, az állatok bántalmazása és gondatlan tartása elleni fellépésre, a bántalmazott egyedek rehabilitációjára…”

Na, akkor próbálok megnyugodni, bár nem sok okom van rá.

Betrappolok a lakosztályunkba, és elkezdem keresni a ruhát. Az a helyzet, hogy a gardróbszekrény aljában hever, ahol a mosatlanjaimat gyűjtöm. Eléggé gyűrött, hogy tényszerű legyek. Óvatosan, reszkető ujjakkal kiemelem.

Hát mit mondjak, nem is lepődöm meg annyira, legalábbis az olvastak után, amikor meglátom a márkajelzését, amivel az első felvétel előtt nem foglalkoztam. Mondjuk az a nagy szerencse, hogy valójában a cikk sem foglalkozott vele, úgyhogy ezt a csodás márkát akkor most el is felejtem szépen. Eltűnődöm rajta, hogy kivágjam-e a címkét belőle, mivel engem túlzottan nem érdekel, de aztán arra jutok, hogy talán nem kéne egy ilyen „ikonikus” ruhát megcsonkítani.

Nahát.

Egymillió dollár.

Honnan a fenéből van Arielnek egymillió FÖLÖSLEGES dollárja? Mert már az is elképesztő, hogy van neki nem fölöslegben ennyi. De hogy ebből a mentett nyuszikra ad pénzt… hát ez tök jó. Felnézek rá!

Vajon hol lehet?

És vajon moshatom-e a saját kis kacsóimmal ezt a ruhát itt, a mosdóban?

Mennyi kérdés.

Azt hiszem, most rögtön tanácsot kérek attól, akitől sosem szoktam. Megkeresem az anyámat.

Bora

– És anyádékat sem találod?

– Ne röhögj. Ez nem vicces!

– Nem röhögök, csak egészen elképesztő dolgokat mondasz. Én mondjuk sejtettem, hogy itt lesz valami gikszer. Nem lehetnek a dolgok ennyire tökéletesek, Bora!

– Kösz.

Vivi a legjobb barátnőm, és most fekszik az ágyában, hiszen magyar idő szerint még este van, én pedig tulajdonképpen a másnapból hívom azzal, hogy Arielt letartóztatták.

– Szóval jobban örültem volna, ha az esküvőd hírével hívsz fel, és nem csak egy sms-t küldesz arról, hogy… És ugye, annak idején abban maradtunk, hogy egymás tanúi leszünk.

– Figyelj, ezt én sem tudtam.

– Mit?

– Hát hogy feleségül fog venni.

– Hát persze. Én meg nem tudtam, hogy a mai londoni járat fel fog szállni. – Vivi egy légitársaság PR-osa, tavaly még csak asszisztens volt, most meg kinevezték, mert az elődje elment egy kozmetikai céghez dolgozni.

– Oké, nem vitatkozom – sóhajtok.

– Tudod mit, Bora? Én veled munkaügyben akartam beszélni, de napok óta nem vetted fel a telefonodat.

– Munkaügyben? Ne haragudj, de éppen lecsukták a férjemet.

– Nálatok ez valami szakmai ártalom – céloz higgadtan arra, hogy valamikor karácsony előtt majdnem seggbe durrantottam egy emberrablót egy pisztollyal. Sok okom lehetne arra, hogy ezt örökre elfeledjem, de azóta hősként ünnepelnek otthon, Magyarországon – holott csak pár centi választott el az életfogyti börtöntől –, mert megmentettem a tesómat. Hogy ez utóbbit miért tettem, arra nincs igazán magyarázatom, hiszen a bátyám, azon túl, hogy a Gyarmati család lökött ágához tartozik, még a tévétől a valóságshow-ért kapott keresetemet is elkaszinózta. Pedig abból végre ki tudtam volna fizetni a tartozásaimat.

– Hát lehet. Most miről van szó? A nyúl hogy van?

– Apád megmondta, hogy a nyúl terhes.

– Nem lehet terhes. Nem volt a közelében másik nyúl azóta, hogy megellett.

Tudom, hogy szürreális a párbeszédünk, de a tévének és a saját hülyeségemnek köszönhetően lett egy nyulunk Ariellel. A nyúl baknak volt beharangozva, ehhez képest eléggé leszült nekünk egy csomó kisnyulat váratlanul, mondhatni, élő adásban.

– Jól van a nyulatok.

– Oké, akkor Arielt kéne kiszabadítanom, vagy legalábbis megtudni, mi van vele, aztán anyámékat előkerítenem – tűnődöm. – És te, a legjobb barátnőm leszúrsz, hogy nem tudtál elérni az utóbbi napokban?!

– Van egy munkaajánlatom neked, Bora. Igazából én találtam ki, és a kelet-európai főnökünk kimondta rá az áment. Szóval…

– Munkaajánlatod? Ki kell lakkozzam az összes stewardessetek körmét? Vagy reggelente Ferihegyen fogok sminkelni?

– Nem, Bora. Hanem… influenszerként számítunk rád.

– Influenszer? – Komolyan, nem gondoltam volna, hogy ma még röhögni fogok. – Hagyjál már.

– Kiraksz néha pár posztot, hogy velünk utazol, és kész. Kapsz érte repjegyet.

– Ne már.

– Arielt is bevonhatnánk. Övé lesz a business meg a first class.

– Igen? És nekem mit szántál?

– A… – kicsit megremeg a hangja, de már sejtem a választ. – A turistaosztályt.

A Szélhámos-sorozat eddig megjelent kötetei

Szélhámos szerelem (1. rész)

Szélhámos játszma (2. rész)

Szélhámos eskü (3. rész)

Szélhámos csábítás (4. rész)

Eddig megjelent
Fejős Éva-könyvek

Holtodiglan (1999, új kiadás
Most kezdődik címen 2013)

Bangkok,tranzit (2008, 2013)

Hotel Bali (2008, 2014)

Csajok (2009, 2016)

Eper reggelire (2009, 2015)

A mexikói (2010, 2016)

Cuba Libre (2010, 2015)

Dalma (2011)

Helló, London (2011, 2016)

Karácsony New Yorkban (2011, 2015)

Karibi nyár (2012, 2016)

Szeretlek, Bangkok (2012, 2017)

Most kezdődik (Holtodiglan új kiadás 2013)

Nápolyi vakáció (2013)

Száz éjjel vártam (2014)

Mert nekünk szeretnünk kell egymást (2014)

November lánya (2014)

Úton hozzád (2015)

Száz Éjjel Ügynökség (2015)

Utazz velem! – kreatív színező (2015)

Sosincs késő – kreatív színező (2016)

Holiday (2016)

Újra veled, Sydneyben (2016)

Bébi, bumm! (2017)

Csak egy tánc (2018)

„Mi sem voltunk angyalok” (2018)

Szélhámos szerelem (2018; Sydney Scott írói álnéven) – Szélhámos-sorozat 1. rész

Szélhámos játszma (2019; Sydney Scott írói álnéven) – Szélhámos-sorozat 2. rész

Csajok 2. (2019)

Margarita (2019)

Egyszer az életben (2020)

Szélhámos eskü – Szélhámos-sorozat 3. rész (2020)

Halál emlékül (2020)

Örökre Görögbe (2021)

Athén, végállomás (2021)

Szélhámos csábítás (2022) – Szélhámos-sorozat 4. rész

Előkészületben

Elhitted álmomat (2022)

Szélhámos szereposztás (2022) – Szélhámos-sorozat 5. rész

Angol nyelvű e-könyvek

Bangkok Transit (2013)

Hotel Bali (2014)

Vacation in Naples (2015)

Kedvezményesen, illetve fejősévás könyvjelzővel
megvásárolhatóak a kötetek a kiadó webshopjában:

https://erawan.hu

vagy

erawan.hu

Ha többet szeretnél tudni rólam, látogasd meg a honlapomat, a www.fejoseva.com oldalt, vagy a Facebookon keresd Fejős Éva hivatalos oldalát (fejoseva1). Fotókat az Instagramon osztok meg az utazásaimról, könyveimről, a fejoseva név alatt találod a profilomat.

Iratkozz fel a hírlevelemre, hogy rögtön megkapd az üzeneteimet az akciókról, és elsőként olvashasd el az új regényem részleteit!

https://fejoseva.com/hu/hirlevel/