„Úgy érzem, hogy ha már nem lehet elkerülni,
hogy egy gyilkosság éppen az ember házában történjék,
akkor legalább valami kis szórakozást is nyújtson.”

Agatha Christie: Holttest a könyvtárszobában
(Palócz Éva fordítása)

A szerző megjegyzése

Bár mind Agatha Christie, férje, Max és kutyájuk, Peter léteztek, Mallowan Hall és a ház személyzete teljes egészében kitalált, ahogy a regényben leírt gyilkosságok is.

Első fejezet

Phyllida Bright a nagy háború során rengeteg hullát látott, ezért amikor megpillantotta a földön elterülő holttestet, eszébe sem jutott sikítani.

A váratlan látványra azért halkan levegő után kapott meglepetésében, majd hatalmába kerítette az aggodalom, amit rögtön a bosszúság követett. Lenne mára bőven elég dolgom, gondolta, ahogy működésbe lépett tábori ápolói képzettsége, és letérdelve ellenőrizte, hogy valóban meghalt-e a férfi.

Egészen meghalt – nem is beszélve a sok vérről, amit a nyakába szúrt töltőtoll okozott. A könyvtár szőnyegén keletkezett foltok két óra többletmunkát jelentenek majd, aztán időbe is telik, mire megszárad, mielőtt visszarakható. Abba pedig bele sem akart gondolni, hogy milyen sok időbe telik majd eltávolítani a cseppeket a könyvekről és a tapétáról.

Mindazonáltal Phyllida lehunyta a szemét, és azt kívánta szegény embernek, hogy lelke nyugodjék békében – aztán háláját is kifejezte, amiért ő talált rá Mr. Waringra, nem pedig Ginny, a sipítozó szobalány, aki minden reggel a könyvtárról gondoskodott. Az lett volna a hab a tortán.

Gondolatban máris elkezdte átszervezni a személyzet napirendjét, hogy távol tartsa őket a könyvtártól és annak közelétől, továbbá, hogy a lehető legkevesebb pletykalehetőséget nyújtson nekik a helyiség váratlan elemeiről. Felállt, derekánál a kulcscsomó finoman csörgött, és az asztalon fekvő telefonhoz ment.

Amíg várta, hogy a központos kapcsolja a hívását, Phyllida felgyújtotta az asztali lámpát, aztán megigazította a faragott mahagónitálcát, melyen a töltőtoll pihent, mielőtt valaki ütőerében találta magát. A kis vázát is rendbe tette, amely mindig tele volt virággal vagy zöldekkel (eltávolította az egyetlen lankadt levelet, majd ruhájának zsebébe tette), aztán ciccegett, amikor megpillantott egy tompa csíkot az asztal fényes felületén. Az olló és az írószerek érintetlenül hevertek az asztalon, ahogy a kis achát papírnehezék is.

Végre kapcsolták a hívását, és még ez az egyszerűnek ígérkező feladat is kimerítővé vált.

– Igen, felügyelő. Igazán egy holttest. – Harmadjára kellett megadnia ezt az információt, és az ismétlést nem a telefonvonal sistergése tette szükségessé. – A nevem Mrs. Bright. Mrs. Mallowan házvezetőnője vagyok Mallowan Hallban.

– Mallowan Hall? Mármint ott, ahol az a detekívregényes hölgy lakik?

Phyllida a fogát csikorgatta.

– Igen, felügyelő.

– Tehát azt mondja, holttestet talált Agatha Christie könyvtárában?

– Igen, pontosan ezt mondom, felügyelő. És remélem, hogy mielőbb gondoskodnak is az ügyről. Mr. és Mrs. Mallowannek rengeteg vendége van. – A nő abban sem volt biztos, hogy a rendőr hallotta, úgy kacagott.

– Ez jó tréfa, tényleg, asszonyom – sikerült megszólalnia a kacagás közepette. – Egy holttest ott…

– Greensticks felügyelő – szólalt meg a nő legkomolyabb hangján –, ez nem nevetség tárgya. Egy férfit meggyilkoltak, és javaslom, hogy azonnal kezdjen eljárni az ügyben.

Végre letehette a telefont abban a tudatban, hogy a felügyelő teljesen megértette a helyzet komolyságát, és közben tökéletesen tisztában volt vele, hogy a központos, aki kapcsolta, valószínűleg máris a hírrel telefonálgat.

Figyelmét szegény Mr. Waringra fordította – erősen úgy vélte, de azért nem tudta biztosan, hogy ez a neve; hiszen előző este váratlanul érkezett, és neve határozottan nem szerepelt a vendéglistán. Ez csupán egy probléma volt a váratlan vendégekkel.

Phyllida legszívesebben letakarta volna szegény embert, de úgy döntött, jobb, ha nem zavarja meg a tetthelyet. Mr. Waring fiatal volt, húszas évei végén járhatott, haja és bajusza világosbarna. Ruhája stílusos volt – nadrágja nem testre szabott, hanem előregyártott, amilyet az üzletekben lehet venni, mégis csinos. Zakója kifogástalan gyapjú, jó szabással, és csupán két éve ment ki a divatból. Tiszta volt, és – a nő elégedetten vette észre – szegélye teljesen ép. Phyllida véleménye szerint a petyhüdt szegély volt az első jele annak, ha valaki nem figyel a részletekre és a megjelenésére, amely tulajdonság általában máshol is megjelent.

A nő az órára pillantott, és látta, hogy még csak hét órára jár. Mrs. Agatha általában még két órán át nem ébredne fel, és akkor is a dolgozószobájába menne írni, mielőtt csatlakozik a férjéhez és a vendégeikhez. Phyllidának az is eszébe jutott, hogy hívnia kell jövő hétre szakembert, hogy olajozza meg az órákat, miután elmentek a vendégek. Két hét még, mire esedékes lenne, de észrevette, hogy a főlépcső alján az ingaóra kissé nyikorog.

A sürgősebb feladata viszont az volt, hogy tájékoztassa Mr. Dobble-t a helyzetről, ennek puszta gondolata pedig elég volt ahhoz, hogy még egy roppant erős csésze Darjeelingre vágyjon.

Az embernek általában valamiféle erősítőre volt szüksége, mielőtt Mallowanék komornyikjával tárgyal, és mivel alig múlt reggel hét óra, le kellett mondania a rozswhiskyről.

Mivel nem akarta felügyelet nélkül hagyni a könyvtárat, Phyllida csengetett Mr. Dobble-ért. Elismerte, hogy annak gondolata, hogy odahívja magához a komornyikot ahelyett, hogy ő menne oda hozzá, ahogy az ember általában tette, megmosolyogtatta.

De ez nem volt ritkaság. Phyllida szigorú elvárásai és vaskalapossága ellenére optimista, gyakorlatias és vidám személyiséggel volt megáldva. Ugyan általában visszafogott viselkedést vártak tőle, hiszen ő irányította a személyzet nagy részét (nem is beszélve a költségvetésről), olykor kártyázott a szobalányokkal, divattanácsokkal látta el a szabadnapos cselédeket, valamint párkapcsolati javaslatokat tett egy komornának az egykori sofőrrel kapcsolatban. (Nem volt jó jelölt csalfa tekintete és keze miatt.) Ráadásul nem is egy konyhalány látta, ahogy a roppant fegyelmezett házvezetőnő ellágyulva, érzelgősen nézegeti a bolyhos kiscicákat.

Az említett kiscicák közül ketten is Phyllida nappalijában találták magukat, a nő könyvgyűjteménye mellett, melyben a krimik mellett szinte minden témakör megtalálható volt. A mára felnőtt, karcsú macskák már elhagyták az egykor ágyukként szolgáló kosarat. Viszont Stilton és Rye segítettek távol tartani bármilyen egeret, amely az éléskamrát hitte otthonának. Egyik vagy mindkét macskát az ölében tartva – persze csak akkor, amikor az állatok megengedték – Phyllida nyugodt pihenést is élvezhetett. Ezt különösen nagyra értékelte, amikor Mr. Dobble-lel volt dolga.

Phyllida nem apránként haladt felfelé a háztartási szolgálatban, nem mosogatólányként kezdte tizenhárom-tizennégy évesen, hogy aztán konyhalány vagy szobalány lehessen, majd onnan egyre feljebb juthasson a ranglétrán. Ez igazán különlegessé tette. Ráadásul a nagy háború után több évvel kezdett csak ott dolgozni, miután véget ért szolgálata a hadseregben.

Kiváló oka volt arra, hogy egy hatalmas udvarház házvezetőnőjeként dolgozzon, de az senkire nem tartozott. Mr. Dobble-lel részben ezért nem volt kimondottan barátságos a viszonyuk. Phyllida úgy vélte, a férfi gyanúsnak találja, amiért úgy kapta meg a kelendő házvezetőnői állást, hogy nem volt hosszú padlósuvickolós előélete (legalábbis az ő tudtával), ráadásul viszonylag fiatal volt (bár határozottan nem annyira fiatal és egyáltalán nem tapasztalatlan) ahhoz, hogy ilyen nagy tekintéllyel bíró pozíciót kapjon egy hatalmas, úri otthonban. És hiába tett meg mindent érte a férfi, Phyllida nem kívánta részletezni neki az előéletét, családi állapotát vagy korát, még nógatásra sem.

De Phyllida biztosra vette, hogy Mr. Dobble ellenszenvét nagyrészt az okozta, hogy igazán illett rá a neve – nem csupán személyisége volt élénk, hanem haja színe is. Élénk, aranyfényű eperszőke.

Amikor először találkoztak, a komornyik végigmérte, majd azt javasolta, hogy „tompítsa a tüzet a feje tetején”.

Phyllida ellenállt a késztetésnek, hogy válaszul azt a javasolja a férfinak, hogy vegye ki a hatalmas sétabotot, melyet, úgy tűnt, a hátsójába helyeztek, helyette azzal kezdte, hogy akárhányszor Mr. Dobble közelében volt, biztosra ment, hogy tüzes haja sima és rendezett legyen, de a legkevésbé sem tompa. Szerencsére a házvezetőnők nem hordtak fejfedőt, ezért fedetlen feje mindig jelzőtűzként világított.

Éppen elhúzta a függönyöket, hogy beengedje a fényt, amikor kinyílt a könyvtár ajtaja.

Mr. Dobble hangtalanul lépett be, ahogy a legkiválóbb szolgálók teszik. Ötven év körüli lehetett (éppolyan kevéssé szeretett a koráról nyilatkozni, mint a nő), arcát simára borotválta, ahogy fejét is, bal füle felett jelentős horpadás látszott (ezen tulajdonsága miatt pedig a személyzet némelyik tagja Horpadnyiknak nevezte, amikor hallótávolságon kívül került). A komornyik mindene hosszú volt – füle, ujja, törzse, ősz szemöldökének szálai –, kivéve a lábát, amely a többi részéhez képest a legkevésbé sem volt hosszú. Nem volt alacsony; csupán magassága egyaránt adódott a törzséből és az alsó végtagjából. Szeme sötét volt, bőre pedig roppant sápadt és annyira sima, hogy Phyllida feltételezte, hogy nagyon jó minőségű arckrémet használ.

A komornyikok többségéhez hasonlóan az urakhoz méltóan jól öltözött volt. Viszont, mivel a felsőbb osztályok sosem akarták, hogy szolgálóikat összetévesszék a maguk fajtákkal, egy komornyik öltözékében mindig volt valami nem odaillő – egy kissé divatjamúlt nyakkendő, egy túl régi kabát vagy rossz szabású nadrág. Az apró anakronizmus miatt a magasabb rangú személyek olykor azt hitték, a komornyik „közülük való” – vagy akár fordítva, mint amikor lord Haldane-t egyszer komornyiknak hitte egy komorna a vonaton.

Mr. Dobble hármat lépett a könyvtár belseje felé, arcán feszült, gőgös kifejezéssel, és vádlón méregette Phyllidát, szája pedig már nyílt is, valószínűleg csípős megrovási szándékkal.

Aztán meglátta Mr. Waringot, mire megtorpant, és akaratlan, fojtott kiáltása szakította félbe a tervezett harapós megjegyzését.

– Mint azt látja, Mr. Dobble, van egy kis gondunk.

– Azonnal felhívom a rendőrséget.

A férfi gyorsan összeszedte magát, de Phyllida örömmel nyugtázta, hogy eleinte jelentősen zaklatottabb volt, mint ő. Elégedett mosolyát elfojtva így felelt:

– Már beszéltem Greensticks felügyelővel. Felteszem, hamarosan megérkezik, valószínűleg az orvossal együtt, ezért nincs sok időnk, hogy irányítsuk a személyzetet és tájékoztassuk Mr. Maxet, valamint Mrs. Agathát. – Ahogy azt illett, bölcsen várta, hogy a komornyik átvegye az irányítást a helyzet felett.

– Majd én tájékoztatom Mr. Maxet – mondta. – És persze az inasokat is. Ön a saját beosztottjairól gondoskodik, Mrs. Bright. Remélem, képes lesz féken tartani a sikongatásukat. Tudja, vendégeink vannak.

Jeges mosollyal nézett a férfira.

– Mindent megteszek, hogy biztosítsam, a cselédek hisztériája tompa moraj lesz csupán.

A komornyik a holttest mellett megállt.

– Szentséges ég! Egy töltőtoll?

– Az bizony. – Phyllida közelebb ment. – Egészen szörnyű.

– Szóval ő az újságíró, igaz? Aki interjút jött készíteni Mrs. Agathával. Mr. Waring.

– Tudtommal igen.

Phyllida nem nyitott ajtót a vendégeknek, ahogy Mr. Dobble, de mindig igyekezett minden érkezőt látni, amikor megérkeznek, aztán vacsoránál is, mert az ő beosztottjai gondoskodtak a szobáikról és általános szükségleteikről.

Feltette, hogy ha az ember rálelhet egy vendég meggyilkolásának jó oldalára, akkor ez esetben az lenne, hogy kevésbé rázza majd meg Mr. és Mrs. Mallowant, ugyanis az elhunytat nem is ismerték. De mégis… Valaki azért biztosan ismerte.

Mr. Dobble töprengésének adott hangot:

– Karbol a foltokra, felteszem.

– Csak a sós vizes áztatás után.

– És a tapéta?

– Tej és forró víz, természetesen. Levendulás súrolás a végén.

– Stanley és Freddie majd kiviszik a szőnyeget, miután a test… ööö… amint lehetséges.

– Azt nagyra értékelném, Mr. Dobble. – Ahogy Ginny is, gondolta szárazon. Stanley, a főinas a cselédek különös kedvence volt.

Mindketten a holttestet nézték, látszólag egyikük sem volt hajlandó megmozdulni.

Egy népszerű krimiíró házában élni azzal járt, hogy a holttestek állandó témát jelentettek – többek között a gyilkosság kivitelezésének legjobb módjáról is sok szó esett. Mrs. Agatha különösen kedvelte a mérgezést és a leszúrást (de nem túl sok vérrel), és olykor természetesen a fojtás is előfordult. De az, hogy valódi gyilkosság történt itt… hogy igazi holttestet láttak a földön elterülni, egy ütőeréből kiálló írószerrel…

A vérfolt a szőnyegen arra utalt, hogy Mr. Waring nem halt meg azonnal, úgy tűnt, valamennyit kúszott a földön, kétségkívül segítséget próbált szerezni, miközben sok vért veszített. Phyllidát kirázta a hideg, ahogy elképzelte az elhunyt utolsó pillanatainak borzalmait. Biztosan késő éjszaka történt, különben valaki hallotta volna a zavargást.

– Ki tehetett ilyesmi? – Mr. Dobble merevsége kissé csökkent, ahogy érzelmek kúsztak a hangjába.

– El sem tudom képzelni – felelte Phyllida, szintén kissé kevésbé távolságtartóan. – De biztosan valaki innen.

A komornyik lélegzete egy pillanatra elakadt, és olyan szót mormolt, melyet Phyllida a hadseregben folytatott szolgálata óta nem hallott már. Viszont kénytelen volt egyetérteni a kifejezett érzésekkel.

A karbolsav, az óraolajozás és a személyzetirányítási gondolatok – a feladatok, melyeket pajzsként tartott önmaga és a valóság közé – elillantak, ahogy megjött a józan esze.

Gyilkos tartózkodott a kellemes és nyugodt Mallowan Hallban.

Második fejezet

Mallowan Hall egy szerény udvarház volt a maga tizenöt vendégszobájával, dolgozószobával mind a ház ura, mind az úrnője számára, valamint egy sereg nappalival és társalgóval. A dimbes-dombos, buja erdős Devonshire-ben épült, Cornwall közelében. A századforduló idején építették, és meglepően modern volt a vidéki házakhoz képest, vezetékes vízzel és fürdőszobával, még elektromos világítással is felszerelték a konyhában, a földszinten és mindegyik hálószobában.

Phyllida el sem fogadta volna a házvezetőnői állást, még Mrs. Agatha kedvéért sem, ha a vidéki házban nem lenne elektromosság vagy meleg vezetékes víz. A gázlámpa állandó takarítása – melynek vastag koromcsíkjai a plafont és a falat foltozták – olyan feladat volt, melyet nem volt hajlandó a személyzettel végeztetni egy általa irányított háztartásban sem.

A sötétvörös téglából épített, hét kéménnyel büszkélkedő, négyemeletes plusz padlásos és pincés ház impozáns látványt nyújtott húsz ablakával és hatalmas bejárati ajtajával, amely egy jól megvilágított, háromemeletes előcsarnokra nyílt óriás, boltíves ablakkal. A kanyargós kocsifelhajtó egy felújított garázsban ért véget, és tujasövény, valamint örvénylő puszpáng szegélyezte, mindenfelé hatalmas cserepes borostyánnal, burjánzó vörös begóniával és ruganyos rózsaszín gerberával.

Az udvarház és a garázs körül teraszok, további színes kertek, egy kis gyümölcsös és lovaglóutak helyezkedtek el, ezeken túl pedig sűrű erdő. A telekhatárt egy másfél méteres kőfal jelezte, amely fel-le kanyargott a szelíd dombokon, és még a kis patakon is átívelt a birtok északi részén.

Mallowan Hall harminc percre volt autóval Listleigh falujától a keskeny, kanyargós úton. Ott a legnépszerűbb létesítmény a Visító szarka volt – a vendéglőt a barna söréről és az ingerlékeny kocsmárosról ismerték. A faluban volt még egy posta, egy patika, egy orvosi rendelő, egy templom, egy teázó és egy szatócsbolt, továbbá egy hentes, egy suszter és egy kelméket árusító üzlet.

Alig negyedórával azután, hogy Phyllida letette a telefont, Greensticks felügyelő már meg is érkezett bőgő motorral. Buzgó haladása miatt por és kavics szállt a levegőben, amikor pedig hirtelen megállt a jármű, mély nyomot hagyott a felhajtón. Phyllidát nem lepte meg, hogy megsérült a jármű fényezése, továbbá hogy kis horpadást is látott az anyósülés felőli oldalon.

A felügyelő nyomában egy második jármű is megérkezett, jelentősen óvatosabban.

Már a személyzet is hallotta a hírt. Phyllida kemény volt Ginnyvel és Maryvel – azokkal a szobalányokkal, akik általában az összes „nyilvános” vagy közös használatú helyiségről gondoskodtak a földszinten, és akik folyamatosan kifogásokat kerestek, hogy elsétálhassanak a könyvtár előtt, ezért elküldte őket a másik szárnyba a zeneszalonba. Benitát, a mosogatólányt is látták, ahogy a bejárati ajtóhoz legközelebb eső lépcsőket tisztítja, hiába tette már meg ugyanezt kora reggel, és a konyhában lett volna a helye, a feladata pedig a tojásmosás. A kertész és az inasok is mindenféle sürgős okokat találtak, hogy a ház elejére kalandozzanak.

Biztosan a komornák és a három lakáj, akik uraikkal és úrnőikkel tartottak Mallowan Hallba, is hallották már a hírt, de nekik nem volt kifogásuk arra, hogy ide-oda járkáljanak és hallgatózzanak. Ők kénytelenek voltak türelmetlenül várni, hogy a pletyka eljusson a személyzeti étkezőbe, ahol éppen a reggelijüket fejezték be – Phyllida jól tudta, hogy a hír már nem várat magára sokat.

Mr. Maxet a komornyik tájékoztatta a helyzetről, az úr pedig úgy döntött, ő mondja el a feleségének, miután felébred. Mr. Dobble elmondta Phyllidának, hogy Mallowanék várnak a vendégeik tájékoztatásával, amíg fel nem ébrednek hosszú, utazással töltött napjuk után. Mr. Max hamarosan beszél a felügyelővel és bármilyen egyéb hatósággal a dolgozószobájában. Phyllida viszont úgy döntött, hogy ő viszi fel Mrs. Agathának a reggeli teáját a cselédek helyett.

Mr. Dobble Greensticks felügyelőt és a másik urat, akinél látszólag orvosi táska volt, a könyvtárba vezette. Hiába nézett a komornyik helytelenítően Phyllidára, a nő nem volt hajlandó elmozdulni a helyiség ajtajából. A rendőrség természetesen vele szeretne majd beszélni, hiszen ő talált rá a holttestre. Ráadásul kulcsfontosságú volt, hogy ő pontosan tudja, mi történik, hogy továbbra is gördülékenyen tudja irányítani a háztartást.

A felügyelő nyilvánvalóan átvette az uralmat jókedve felett, és megfelelően józanul köszöntötte Phyllidát. Alacsony, fontoskodó ember volt, sűrű, sötét bajusszal, viszont a legkevésbé sem emlékeztette a nőt Hercule Poirot-ra.

Phyllida Mrs. Agatha leghíresebb kitalált nyomozója szakértőjének vallotta magát, és részben (de csak részben) azért nem volt férjnél, mert egyelőre nem talált olyan férfit, aki felérhetne az elegáns belga nyomozóhoz. Hiába volt csupán úrnője képzeletének szüleménye, Phyllida egyfajta irodalmi vonzalmat érzett az okos kis úr és ragyogó szürkeállománya iránt, aki hozzá hasonlóan értékelte a rendet és a módszerességet.

Greensticks felügyelő néhány tulajdonságában talán emlékeztette Mrs. Agatha nyomozójára fontoskodó viselkedésével, alacsony termetével és sűrű bajuszával, de jobban hasonlított Japp főfelügyelőhöz, mint m. Poirot-hoz – amit az is alátámasztott, hogy bajusza erősen vágásra szorult, zakója pedig roppant előnytelenül lógott a térdéig. Füzete gyűrött volt, és foltos, füle mögött ceruzát tartott.

Mégis ő jelentette a hatóságokat Listleigh-ben, és a neve ellenére sem vékony, sem zöld nem volt a szakterületén.

– Hívtam a Scotland Yardot, nemsokára érkezik egy nyomozó. Addig is megvizsgálom a tetthelyet, feljegyzek némi információt, és segítek az orvosnak.

Dr. Bhatt negyvenes férfi volt vörösesbarna bőrrel és valódi éjfekete hajjal. Bajuszát nem viaszozta, mégis fényes, pompás és egyenesre fésült volt. Egyetlen szőrszál sem volt túl hosszú, túl rövid vagy rakoncátlanul göndörödő. Ezzel biztosan kiérdemelte volna m. Poirot őszinte elismerését. Az orvos határozott orrát a nyergén a dudor tette még hangsúlyosabbá, de ez az egy külső tulajdonsága tette nem tökéletesen jóképűvé.

– Mrs. Bright. Mr. Dobble. Nagyon sajnálom, hogy ilyen körülmények között érkeztem.

Angolja kifogástalan volt, még ha hazájának kiejtése kissé hallható is volt beszédén. Az orvos viselkedése hatékony, mégis könnyed volt, azt a benyomást keltette, hogy még a legnehezebb helyzetekben is nyugodt és erős maradna.

Négyen együtt mentek be a könyvtárba, az egyetlen hangot Phyllida kulcscsomójának halk csörgése jelentette, az orvos pedig azonnal letérdelt Mr. Waring mellé.

Phyllida képtelen volt nem közelebb menni, hogy figyelhesse, de megfogta a kulcscsomót, hogy ne zörögjön. Lelkes krimiolvasóként és segédápolóként, aki szörnyű sérülésekről is gondoskodott, a kíváncsiság hajtotta, a halál szörnyűsége pedig nem hatotta meg.

Dr. Bhatt látszólag nem bánta, hogy figyeli. A férfi mozdulatai simák és hatékonyak voltak, amikor pedig néhány pillanattal később felállt, együttérzően nézett a nő szemébe.

– A halál oka a nyaki ütőeret ért egyetlen szúrás. Elvérzett, valószínűleg nem is menthettük volna meg. A halál bekövetkezte éjfél és hajnali három közé tehető. Nem látom szükségesnek a halottszemlét, hiszen a halál oka nyilvánvaló, biztos vagyok a következtetésemben.

– Töltőtollat használni fegyverként… – szólalt meg a felügyelő, aki ciccegve ingatta a fejét, miközben jegyzetelt kopott füzetébe. – Szörnyű módja a halálnak. – Felnézett. – Amikor a nyomozó megérkezik, mindenkivel beszélnie kell a háztartásban. Hány ember van jelen?

– Tizenhét alkalmazott, nem is, tizennyolc, mert tegnap megérkezett az új sofőr, házon kívül-belül, beleértve a kertészt és az ezermesterünket, továbbá Mrs. Brightot és saját magamat – mondta Mr. Dobble, Phyllida pedig magában felsóhajtott. Nem is számított másra, de ez azt jelentette, hogy még több zavart okoz a dolog, mert minden szobalány és a konyhai személyzet minden tagja kénytelen lesz abbahagyni a munkát, hogy a hatósággal beszéljen. – Mr. és Mrs. Mallowan éppen összejövetelt tart, nyolc vendég van jelen. Mr. Waring volt a kilencedik. Van egy további cseléd és három lakáj, akik a vendégekkel érkeztek, és jelenleg a személyzeti étkezőben várják, hogy szólítsák őket.

– Waring az összejövetel vendégeként érkezett? – Greensticks felügyelő hümmögött.

– Mondhatjuk – felelte Mr. Dobble. – Azért érkezett, hogy Mrs. Agatha Mallowannel készítsen interjút. Mint azt valószínűleg tudják, híres krimiíró.

Dr. Bhatt megdermedt, aztán kikerekedett a szeme. Először zavarta meg valami a higgadtságát.

– Úgy érti… nem, nem, az nem lehet igaz, vagy mégis? Mrs. Mallowan Agatha Christie?

Mr. Dobble tettetetten unott helyesléssel hajtott fejet, Phyllida viszont jól tudta, hogy a komornyik éppoly büszke munkaadójukra, mint ő. A férfi is jelentős gyűjteménnyel rendelkezett Christie-regényekből és -novellákból.

– Ez lenyűgöző! – lelkendezett dr. Bhatt, de aztán látszólag eszébe jutott, hogy végtére is egy gyilkosság helyszínén tartózkodik, és elhalványult a mosolya. De képtelen volt nem hozzátenni a nyilvánvalót: – Nagy rajongója vagyok Mrs. Christie regényeinek, főleg Mr. Quin történeteinek.

Akármi is történt volna ezután (valószínűleg a rejtélyes irodalmi alak eredetéről szóló beszélgetés), kopogás szakította félbe a könyvtár ajtaján, melyet Mr. Dobble körültekintően becsukott mögöttük. Ekkor odament, és Phyllida látta, hogy sikerült épp annyira kinyitnia az ajtót, hogy egy úriember beléphessen, nem elég tágasra viszont ahhoz, hogy a bámészkodó inas is utánajöjjön, aki bekísérte.

– Nyomozó! – üdvözölte a felügyelő azonnal az újonnan érkezőt, aztán nekiállt bemutatni őt a jelenlévőknek.

Cork nyomozó első pillantásra nem keltett túl jó benyomást nyomozói készségeivel kapcsolatban – legalábbis Phyllida elméjében. Nála fiatalabb volt, harmincas évei végén járhatott, kék szeme pedig kissé kidülledt, mintha állandóan döbbenten nézett volna. Sárga bajuszát éppúgy viselte, mint hasonló árnyalatú puhakalapját: csak azért volt ott, hogy illendő legyen, helyet foglaljon és karbantartásra szoruljon (amit a kalap nyilvánvalóan nem kapott meg, ugyanis nagyon ráfért már egy jó kefélés). De Phyllida azonnali előítélete a nyomozó képességei iránt főleg az orrnyergét és arcát borító szeplőknek volt köszönhető.

Egyszerűen túlságosan fiatalnak és kisfiúsnak tűnt ahhoz, hogy jó lehessen a nyomozásban.

A felügyelő és az orvos elmondták a Scotland Yardról érkezőnek azt, amit megtudtak. Aztán Cork nyomozó halszerű szemével a nőhöz fordult:

– Mrs. Bright, ön találta meg a holttestet. Ez mikor történt? Észrevett bármi szokatlant a helyiségben? – A férfi hangja nem illett fiatalos kinézetéhez, mély volt, és reszelős.

– Hét óra előtt pár perccel. Általában Ginny, az egyik szobalány gondoskodik a könyvtárról, de még nem járt itt, én pedig azonnal ki akartam nyitni az ablakot, mert éjszaka vihar volt. Nincs is jobb, mint a reggel illata egy alapos nyári eső után. Semmi szokatlant nem láttam szegény Mr. Waringon kívül. – Aztán, mielőtt a férfi megkérdezhette volna, folytatta is: – Nem nyúltam semmihez, csak letérdeltem a test mellé, hogy megbizonyosodjam róla, elhunyt; bár egészen biztosra vettem, hogy ez a helyzet. Aztán felhívtam Greensticks felügyelőt.

Érezte, ahogy Mr. Dobble mocorog mögötte, és feltételezte, hogy a férfinak eszébe jutott, hogy mérges rá, amiért csak a hatóság értesítése után tájékoztatta őt.

– Az üvegajtót mikor csukták be itt tegnap este, Mrs. Bright?

A nő a kétszárnyas ajtóra pillantott.

– Nagyjából fél tizenegy körül lehetett. Szokás szerint bezártuk őket. Mallowanék és a vendégeik bridzseztek a zeneszalonban, amikor feltámadt a vihar. Tudtommal senki nem járt itt, miután Stanley, az inas, becsukta az ablakokat és bezárta az ajtókat. Én nem nyúltam semmihez a helyiségben, csak elhúztam a függönyt, tudják, a fény miatt, valamint az asztalon igazítottam meg néhány tárgyat.

Cork nyomozó néhány dolgot feljegyzett makulátlan füzetébe, aztán hirtelen felkapta a fejét.

– Elnézést a kérdésért, Mrs. Bright, de nem tűnik szörnyen zaklatottnak a felfedezése miatt.

– Ha az a kérdés, hogy sikoltottam-e, vagy reagáltam-e bármilyen hallható módon, akkor a válasz nem; bár nem vagyok biztos benne, hogy ez számít-e a nyomozás szempontjából. Segédápolóként dolgoztam a fronton, nyomozó. Ennél sokkal rosszabbat is láttam.

A férfi morgott, aztán az asztalra, majd Mr. Waring irányába nézett.

– És a töltőtoll? Felismeri?

– Én nem… nem mentem elég közel ahhoz, hogy biztosra vehessem – felelte, és bosszantotta, hogy dadog –, de a töltőtoll hiányzik a helyéről az asztalon. Lehet, hogy ugyanaz. Mindkettő sötét színű. Az olló és a nehéz papírnehezék viszont még a helyén. – Phyllida jelentőségteljesen nézett a férfi szemébe, ahol az elismerés szikráját látta.

A gyilkos miért nem az ollót használta, vagy verte fejbe a papírnehezékkel? A töltőtoll jelentősen kevésbé alkalmas eszköznek tűnt, mint ha éles ollót vagy egy méretes achátot használt volna.

Cork nyomozó megfordult, és a holttesthez lépdelt, aztán leguggolt mellé. Amikor felállt, zsebkendővel tartotta a gyilkos fegyvert.

Phyllida az írószerre nézett, amely sikamlós volt az alvadó vértől és más folyadékoktól.

– Igen, ez a toll az asztalról.

A nő látta, hogy Cork nyomozó úgy tesz, mintha nem őt figyelné, ahogy a füzetébe írt, miután a zsebkendőbe csomagolt gyilkos fegyvert Greensticks felügyelőnek adta. Vajon a nyomozó a bátorságát tette próbára azzal, hogy a véres eszközt felé lendítette, mert azon töprengett, hogyan reagál majd a visszataszító látványra?

Phyllida Brightot viszont ennél jelentősen keményebb fából faragták.

– Azt mondta, Mr. Waring újságíróként érkezett – fordult a nyomozó Mr. Dobble-höz. – Nem Mr. és Mrs. Mallowan vendégeként.

– Igen, uram, így van. Tegnap váratlanul érkezett, amikor a többi vendég is az összejövetelre. A szokásos szombattól hétfőig időpont helyett most szerdától péntekig tartjuk, mert Mrs. Mallowan szombaton Londonba hivatalos.

Phyllida és Cork nyomozó mindketten érdeklődve húzták ki magukat.

– Váratlanul? Úgy érti, Mrs. Chri… mármint Mrs. Mallowan nem számított Mr. Waringra?

– Tudtommal nem, uram. De nem szörnyen szokatlan, hogy egy újságíró találkozni akar vele például interjút készíteni. Olykor telefonálnak, máskor pedig egyszerűen megjelennek az ajtóban reménykedve.

– Ez esetben Mr. Waring nyilvánvalóan egyszerűen megjelent itt reménykedve. Helyette viszont meggyilkolták a fickót. – Cork nyomozó Mr. Dobble-re nézett, aztán Phyllidára hűvös, kétkedő arckifejezéssel. – Roppant érdekes.

Utolsó szavai inkább tűntek fenyegetésnek, mint megfigyelésnek.

Harmadik fejezet

Phyllida ilyen boldogtalan gondolatfelhőben hagyta el a könyvtárat, Mr. Dobble-t pedig egyedül az urakkal. Fél nyolcra járt, és biztos volt benne, hogy Mrs. Agathát már felébresztette a férje a hírrel. Valószínűleg szüksége lenne a teájára, Phyllida pedig úgy tervezte, előkészíti, mire az asszony csengetne érte.

Ehhez a konyhába kellett mennie, amit Phyllida nem bánt, mert biztosra kellett mennie, hogy Mrs. Puffley-t és a beosztottjait nem zavarják meg túlzottan a reggeli események (pedig természetesen de). A reggelinek, az ebédnek, a teának és a vacsorának el kell készülnie.

A vendégek szolgálóihoz is bement, és kissé bosszantotta, hogy csak egy női vendég hozott saját cselédet. Ez azt jelentette, hogy a másik két nővendég készülődésében Violetnek, Mrs. Agatha komornájának kell segédkeznie, szükség szerint akár még Bessnek is – Phyllida embereire pedig egyébként is sok munka és figyelemelterelés várt. Egészen zavaró volt, amikor a nők saját cselédjük nélkül érkeztek összejövetelekre. Sokkal egyszerűbb volt több embert etetni és elszállásolni, mint elvárni Violettől és Besstől, hogy még több feladatot végezzenek.

A négy látogató a hosszú asztalnál ült a szolgálók étkezőjében, a konyha alatt. Reggelijük maradéka még az asztalon hevert, és nem is takarítják majd el, amíg odafent fel nem szolgálják a reggelit. Látogatóként semmi dolguk nem volt, amíg uruk vagy úrnőjük nem csenget értük – amire nagy eséllyel kellett még egy-két órát várniuk.

– Igaz? – emelkedett el félig Fanny a székétől, amikor meglátta Phyllidát. Arca hófehér volt, szeme kikerekedett.

– Ha arra célzol, hogy egy férfit holtan találtak ma reggel, akkor a válasz igen – felelte Phyllida. – Uraitok és úrnőitek még mindig ágyban – folytatta, a többi vendégszolgáló felé fordulva –, a Scotland Yard nyomozója pedig mindannyiótokat kikérdez majd. Ezért addig itt kell maradnotok, amíg valaki csenget értetek, és a felső társalgóba visz benneteket.

Nyilvánvalóan vendégként fogalmuk sem lehetett a hatalmas ház elrendezéséről – főleg a földszintéről –, Phyllida pedig határozottan nem akarta, hogy bármelyikük is fel-alá sétálgasson, és elterelje saját személyzete figyelmét.

Miután átadta a kellemetlen hírt, nem volt oka megvárni a válaszukat, ezért kiszelelt a szobából, és elindult megnézni, mi a helyzet saját embereivel.

– Molly, készítsd el a tálcát Mrs. Agathának! Majd én felviszem – mondta a konyhába lépve. – És nehogy elfelejtsd Peter kekszét!

A helyiség hosszú volt, hangos és egészen hideg, mert a nagy része a föld alatt volt. Hatalmas munkalap foglalta el a szoba hosszának nagy részét, mely magán viselte az évtizedek kés és égés által okozott sérüléseit. A két konyhalány az egyik oldalon dolgozott, a szakács a másikon. Egy óriási gáztűzhely, két sütő és egy halom szekrény sorakozott az egyik fehérre meszelt téglafal mentén. A mosogatóhelyiség a konyhából nyílt, a sarkon jégszekrény állt a kamra mellett. Mögötte a raktár, ahol a háztartás szöveteit tartották. A folyosón még beljebb a vegyiszoba állt, ahol Phyllida felügyelte a Mallowan Hall-i háztartás olyan szükséges termékeinek létrehozatalát, mint fogpor, kenőcsök, illatszatyrok, egyes szíverősítők, szirupok és tisztítószerek.

A sistergő szalonna és a pirítós illata emlékeztette, hogy csupán egy csésze teát reggelizett. És mint kiderült, Mrs. Puffley almás-fahéjas muffint készített aszalt Granny Smithszel – amely Phyllida személyes kedvence volt. A fazekak és a serpenyők csattogtak, a tálak forogtak, az edények csörömpöltek, a kések tompán csapkodtak, Mrs. Puffley arca pedig szokás szerint vöröslött.

– Hát igaz, Mrs. Bright? – kérdezte a szakácsnő, és felnézett, miközben valamit egy hatalmas ezüsttálban kevergetett. Magas, erős testalkatú asszony volt, izmos karja gyorsabban mozgott, mint egy repülőgép propellere.

– Ha arról beszél, hogy Mr. Waringot, az újságírót holtan találták a könyvtárban, akkor igen, igaz.

Valami csattant mögötte, aztán csúnya lárma követte. Phyllida megfordulva az egyik konyhalányt látta, aki szörnyülködve bámult az összetört teáskannára, melynek tartalma a fapadlót áztatta.

Rebecca, az ügyetlen cseléd, felsikkantott döbbenetében és szégyenében, amiért olyan ügyetlen volt mindkét főnöke előtt. A seprűért ugrott, míg Mrs. Puffley kiabálni kezdett, a mosogatólány, Benita sietve megjelent, Phyllida pedig higgadtan szemlélte a helyzetet.

Lehajolt felvenni az összetört porcelán legnagyobb darabjait. Erre lehetett számítani, pontosan efféle zavargásokra, amikor gyilkosság történik a házban, nemde? És nem volt mit tenni azon kívül, hogy ezt belátja.

– Elképesztő, Rebecca! Nem hagyhatod, hogy Mrs. Bright hajlongjon és takarítsa fel a te ügyetlenséged eredményét! – üvöltötte Mrs. Puffley, miközben ledobta a tálat a hosszú asztalra, és egy cukrosedényért nyúlt. – Lássam, ahogy sietősen feltakarítasz!

– Semmi gond, Mrs. Puffley – mondta Phyllida, ahogy a törött darabokat a szemetesbe dobta. – Rebecca majd felsepri a maradékot, Molly, te pedig menj, keress másik kannát Mrs. Agathának!

– Azt mondják, gyilkosság történt – mondta a szakácsnő, ahogy folytatta a tál tartalmának felverését. Valószínűleg habcsók készült a délutáni tea citromos süteményéhez. – Igaz?

– Úgy tűnik, hiszen én nem hiszem, hogy valaki halálra tudná magát szúrni töltőtollal. – Nem volt oka eltitkolni az információt, főleg, mert Cork nyomozó mindenkit kikérdez majd. Phyllida úgy vélte, jobb, ha biztosra megy, hogy a személyzet tisztában van a tényekkel, így nem pletykálkodnak majd, ami persze mindig rosszabb eredménnyel jár a valóságnál.

– Töltőtollal? Egek! El sem tudom képzelni, miért használna valaki töltőtollat ilyen célra. – Mrs. Puffley megengedte magának, hogy tekintete a konyhában található számtalan éles késre tévedjen, mintha azt akarná mondani, hiszen annyi más lehetőség van.

– Hol szúrták le, Mrs. Bright? – kérdezte Molly, a rangidős konyhalány, aki kezdettől ismerte Phyllidát. Ő volt egyedül elég bátor ahhoz, hogy egyenesen megszólítsa őt.

– Nyakon. Mint azt bárki képzelheti, borzasztó látvány volt. El kell mondanom – tette hozzá erős hangon, ahogy Stanley, Freddie, Ginny és Mary, vagyis minden dolgozó a földszintről és a nyilvános helyiségekből, a konyhába ért.

Kotnyelesek, gondolta magában mosolyogva. De nem ezt tenné ő is a helyükben, nem sietne lefelé, hogy információt szerezzen?

– Cork nyomozó a Scotland Yardról mindenkit kikérdez majd. Elvárom, hogy őszinték legyetek vele, elmondjatok neki mindent, amit tudtok, de ne találjatok ki olyasmit, amiről nincs tudomásotok, aztán azonnal folytassátok a munkát. – Körülnézett, mindegyik szolgáló szemébe. – Nem lesz pletykálkodás, tétlenség, ajtókon bebámulás, érthető? Mr. Max és Mrs. Agatha vendégeket fogadtak, akiknek kényelméről gondoskodni kell, és a történtek mindenkit szörnyen megdöbbentenek majd.

Kivéve a gyilkost, emlékeztette a belső hangja halkan.

Mindannyian bólogattak, de Mrs. Puffley így szólt:

– A legkevésbé sincs arra időm, hogy felvonszoljam magam az emeletre. Ha az a férfi velem akar beszélni, akkor lejöhet, és itt cseveghetünk. De én maradok. Lazachabot kell készítenem, húst kell sütnöm, ebédre pedig nyúlból főzök levest, az pedig nem csontozza ki magát. Tudja, milyen kicsik a nyúl csontjai. Kisebbek a halszálkánál, és le is kell szűrni.

Phyllida elfojtotta feltörni készülő sóhaját. Puffley mindig kész összekuszálni a dolgokat. Az a nő kifogástalan szakács volt, ezért úgy vélte, hogy a saját szabályai szerint élhet.

– Ezt javaslom majd Cork felügyelőnek, de ha ragaszkodik hozzá, akkor kénytelen lesz ideiglenesen elhagyni a birodalmát. Felteszem, ha említést teszek neki az almás-fahéjas muffinról, akkor kedvet kap hozzá, hogy lejöjjön. Én határozottan kedvet kapnék. Molly, elkészült a tálca?

– Igen, asszonyom – felelte a lány, és gyorsan előre is lépett vele. – Vigyem fel önnek, Mrs. Bright?

Phyllida megértette a kíváncsiságát – hiszen a fiatal nő az egész reggelt a konyhában rekedve töltötte, és feltehetőleg húst szeletelt (szörnyen kimerítő munka), ezért azt felelte:

– Igen, az nagy segítség lenne, Molly. – Ahogy a konyhalány elindult a lépcsőn, a tálca tartalma finoman csörgött, Phyllida pedig így szólt még az egész teremhez: – Úgy tervezem, jelen leszek mindannyiótok kikérdezésénél. A rangidősség sorrendjében hívnak majd titeket, és Mr. Dobble-lel megegyeztünk, hogy a személyzeti kihallgatást az én nappalimban folytatjuk. Csengetek, amikor elkezdjük.

Mivel a sok „igen, Mrs. Bright” választ kielégítőnek találta, elhagyta a konyhát, és a hátsó lépcsőn folytatta útját a harmadik emeletre. Ugyan Mr. Max és Mrs. Agatha nem várták el, hogy szolgálóikat ne lássák vagy hallják, ahogy tesznek-vesznek – néhány háztartásban kívánalom volt, ha például egy komorna valamelyik hálószobában tartózkodott, ahová a család egyik tagja bejött elvinni a zsebkendőjét vagy más holmiját, akkor a komorna szakítsa félbe a munkáját, és azonnal, hangtalanul hagyja el a szobát, amíg a holmit ki nem viszik –, Phyllida ragaszkodott hozzá, hogy a személyzet a lehető legdiszkrétebb legyen addig, amíg az nem megy a hatékonyság rovására. Főleg, amikor vendégek is voltak, ahogy ezen a napon.

Molly a lengőajtónál várta a hátsó lépcső tetején, ahogy Violet is, a komorna, aki nagyrészt Mrs. Agatha szükségleteiről gondoskodott.

– Felébredt? Hova vigyem a teáját? – kérdezte Phyllida.

– A dolgozószobájában van, Mrs. Bright, de csak most ment be. Mr. Maxszel az öltözőjében beszélgettek egy ideig a történtekről. – Violet szeme kikerekedett a kíváncsiságtól, széles, barna arca pedig kipirult az érdeklődéstől.

– Köszönöm. Beviszem a tálcát. Te pedig azonnal kezdj el dolgozni Mrs. Agatha szobáján és ruháján, mert Cork nyomozó az egész személyzetet kikérdezi a nappalimban. Aztán, felteszem, hamarosan ideje gondoskodni Mrs. Devine-ról és Mrs. Hartfordról is, ugyanis nem hoztak cselédet.

Phyllida otthagyta Mollyt és Violetet, hogy – remélhetőleg röviden – pletykálkodhassanak, aztán belökte a lengőajtót egy folyosóra. Így a „másik” oldalra jutott – a ház családi oldalára, ahol Mallowanék hálószobái, magánnappalijai és dolgozószobái voltak. A vendégszobák fent, a második és a harmadik emeleten voltak, felette pedig a padlás, ahol a szolgálók aludtak.

Mrs. Agatha behívta, amint kopogott, és amikor meglátta, hogy Phyllida hozta a tálcát, elmosolyodott.

– Micsoda kellemes meglepetés, Phyllie! Odalentről a hírek viszont borzasztóak. Te találtad meg Mr. Waringot? Felteszem, nem pontosan olyan a valóságban találni egy holttestet, mint ahogy én képzelem, amikor róla írok. – Mosolya szomorúvá vált, ahogy lenyúlt megsimogatni a földön fekvő, lihegő Petert. A kutya a hátára fordult kilógó nyelvvel, az asszony pedig engedelmeskedett neki, elkezdte a hasát vakargatni. – Igen, igen… nagyon jó kutya vagy, igaz? – búgta neki.

Phyllida – aki nem kedvelte különösebben a kutyákat, még a szelíd Petert sem – letette a tálcát egy két karosszék között álló asztalra. Mrs. Agatha írógépe több füzet és papírköteg között pihent egy íróasztalon, a helyiség másik végén, az asszony dolgozósarkában.

– Határozottan nem erre számítottam, amikor bementem a könyvtárba ablakot nyitni.

– Nem is tudom, hogy sírjak vagy nevessek. Egy holttest az én könyvtáramban! Ez elképesztő!

A magas Agatha felállt az íróasztalától, aztán leült az egyik karosszékbe. Mivel beteg volt nemrég, amikor régészexpedíción járt férjével, nagyjából hat kilót fogyott. Ekkor karcsúbbnak, egészségesebbnek és jelentősen boldogabbnak tűnt, mint amikor Phyllida elkezdett nála dolgozni. Ez közvetlenül azután történt, hogy Archie Christie-vel felbomlott a házasságuk – arról az időről senki nem beszélt.

– A listleigh-i felügyelő jót nevetett rajta, mielőtt rádöbbent, hogy teljesen komolyan beszélek – mondta Phyllida, miközben teát töltött.

– Jaj, egek, el tudom képzelni! – nevetett fel kínlódva Agatha. – Ülj csak le, Phyllie! Biztosan van egy kis időd leülni és teázni velem egyet, hogy elmeséld, mit tudsz! Az előtted ülő krimiíró alig bír a kíváncsiságával, ugyanakkor szörnyülködik is, amiért valaki ilyesmit merészelt tenni a mi otthonunkban. – Az asszony állkapcsa megfeszült. – Szegény ember! Biztosan átaludtam az egészet. Ahogy Max is.

– De úgy tűnik, valaki nem – mondta Phyllida, ahogy helyet foglalt úrnőjével szemben.

A többi házvezetőnő nemigen tett volna ilyesmit, még a gazdasszonya kérésére sem – kivéve bizonyos rendhagyó körülmények között. Phyllidának és Agathának viszont szokatlan volt a kapcsolata. Akkor találkoztak először, amikor Agatha a gyógyszertárban dolgozott a háború alatt, Phyllida pedig segédápolóként, mielőtt a frontra küldték. Mivel hasonló korúak voltak, és mindketten egyedülállók, barátságot kötöttek, és az évek során kapcsolatban maradtak, amíg Phyllida – magánjellegű okokból – efféle állásra vágyott. Agatha nagy örömmel vette fel.

Mivel megismerkedésükkor egyenlők voltak, mondhatni, jóval azelőtt, hogy Agatha Miller az ünnepelt Agatha Christie, majd Mrs. Max Mallowan lett, megőrizték a barátságukat – de csak a szoba magányában. A személyzet többi része és a világ előtt egyszerűen az úrnő és a szolgáló szerepét öltötték fel.

– Nem maradhatok sokáig – mondta Phyllida, ahogy úrnője félbevágta az egyik almás-fahéjas muffint. – Cork nyomozó, aki úgy néz ki, mintha csak nemrég kezdett volna hosszú nadrágot hordani, kikérdezi a személyzetet. Ott akarok lenni velük. Agatha… valaki innen a tettes.

– Jaj, istenem… tartottam tőle, hogy ezt fogod mondani. – Az asszony felemelte a teáscsészéjét, és intett a barátnőjének, hogy vegye el a muffin felét. Felsóhajtott, majd hátradőlt. – El sem tudom képzelni, ki tehetett ilyen szörnyűséget. Hiszen Maxszel mindenkit ismerünk itt! Egyszerűen felfoghatatlan.

– De nem… nem ismertétek Mr. Waringot.

– Ja, igen, az újságírót. Tegnap csak néhány szót váltottunk. Természetesen sűrű nap volt, hiszen Hartfordék és Budgely-Rhodesék egymás után érkeztek. Az ember azt hinné, eltervezték. Utána pedig rögtön Tuddy Sloup és Stan Grimson. Őket követték Devine-ék, szokás szerint egy óra késéssel. – Agatha elmosolyodott és a fejét ingatta. – De az ember kénytelen megbocsátani nekik. Annyira… hát, fenséges a külsejük, sötét csinosságukkal és elragadó mosolyukkal. Maxszel nagyon kedveljük mindkettőjüket, ahogy Hartfordékat is. Aztán mindannyian vacsorázni mentünk, majd a szalonba, én pedig nem is beszéltem vele, mármint Mr. Waringgal. Azt állította, hogy küldött nekem levelet, hogy számítsak rá, de nekem nem rémlik. És tudod, milyen figyelmes vagyok a leveleimet illetően, főleg az interjúkkal kapcsolatban. Nem láttam semmit a Timestól, arra aztán főleg emlékeznék.

– Mégis elszállásoltátok éjszakára.

– Még szép, hogy el. Mi mást tehettem volna? Küldtem volna el a közelgő viharban? Ráadásul Maxszel rengeteg szobánk van. – Körülnézett, mintha nem tudná elhinni, mekkora az otthona. Aztán figyelme az írógépre tévedt. – És ma délelőtt be kell fejeztem egy fejezetet, mert tudom, hogy este nem tudok majd semmit dolgozni. Ez roppant kellemetlen, Phyllie; neked és nekünk is. Biztos, hogy gyilkosság történt?

Phyllida tudta, hogy úrnője szokása szerint legalább egy fejezetet ír reggel, aztán még egyet délután – vagy helyette lepihen –, de ha pihen, akkor este is írnia kell. A vendégek viszont az egész napirendjét megváltoztatták.

– Egy töltőtoll állt ki Mr. Waring nyakából – mondta. – Egészen biztosra veszem, hogy nem ő tette oda.

– Egy töltőtoll… a nyakából? Nos, ez… Hmm. Micsoda érdekes módja…

Agatha tekintete üressé vált, ahogy elhalt a hangja, és egy olyan füzet után nyúlt, amely nem volt jelen. Magában mormolt, ahogy felállt és az íróasztalához sietett, ahol felvett egy füzetet, melyben Phyllida felismerte az ő egyik háztartási teendőnaplóját.

Tehát ide került.

Ez nem volt újdonság. Agatha mindig „kölcsönvett” füzeteket mindenkitől – lányától, Rosalindtől, aki ekkor távol járt iskolába; férjétől; szolgálóitól –, hogy könyvötleteket jegyezzen le, mind az éppen írott, mind jövőbeni művekhez.

– Na, miről is beszéltél, Phyllie?

– Csak olyan különös… A semmiből felbukkan itt egy férfi, akit senki nem ismer, aztán meghal.

– Az én könyvtáramban.

– Igen, ez egészen megdöbbentő.

– Már látom is magam előtt a szalagcímeket – mondta Agatha, majd összeszorította az ajkát. – Ez nem tetszik. Ez egyáltalán nem tetszik. – Hevesen csapta le a füzetet az asztalra.

– Nem. – Phyllida tudta, hogy barátnője éppen visszaemlékszik arra, amikor legutóbb róla cikkeztek.

Évekkel korábban, első házassága felbomlásának legrosszabb időszakában Agatha Christie eltűnt tizenegy napra. Amikor megtalálták egy kis fogadóban, ahová férje szeretőjének nevén jelentkezett be, úgy tűnt, valamiféle amnéziában szenved. A sajtót azóta roppant mód érdekelte a különös esemény. Agatha többek között ezért nem egyezett bele mindig szívesen az interjúkba és a rádiós beszélgetésekbe, mert eltűnése gyakran érdekesebbnek bizonyult, mint az éppen kiadott könyve.

Még mindig senki nem tudta, hogy pontosan mi történt, és miért, kivéve Phyllida. Ő többet tudott a tizenegy nap eseményeiről a világon bárkinél (talán csak Mr. Maxet leszámítva), de határozottan soha nem tett róla említést, még Mrs. Agathának sem.

– Biztos vagyok benne, hogy hamarosan megoldódik, Agatha – mondta Phyllida, ahogy felállt. Nem időzhetett már sokáig, de még valamit el akart intézni először. – Hiszen nem ismerted Mr. Waringot, ahogy Mr. Max sem. Biztosan… biztosan valaki betört, és úgy tette. Valaki, aki… aki követte ide, aztán betört. Vagy… talán Mr. Waring engedte be a könyvtárba.

Kimondta a szavakat, hiába nem hitt bennük. Senki nem tört be Mallowan Hallba. Előző este zuhogott az eső, a könyvtár szőnyegén pedig nem volt sár – azt biztosan észrevette volna.