Geneva Lee

KORONÁZZ MEG!

Royal Saga 3.

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

A mű eredeti címe: Crown Me ( The Royals Saga 3.)

Fordította: Debreczeni Kinga

Copyright © 2015, Geneva Lee

Hungarian Translation © Debreczeni Kinga, 2023

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2023

ISBN 9786156186966

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

ELSŐ FEJEZET

A napsugarak beragyogtak a konyhaablakon. Az ég alja a bordó árnyalataiban játszott, és – a februári időjáráshoz képest szokatlanul – Notting Hill környékét rózsás pírba öltöztette. Annak ellenére, hogy a szemem előtt bontakozott ki a reggeli sürgés-forgástól mentes London szépsége, képtelen voltam levenni a szemem a konyhapultnak támaszkodó pasiról. Fekete selyempizsamája lazán ölelte körbe a derekát, így megcsodálhattam kidolgozott hasizmait és azt a bizonyos csábító V formát, amit olyan szívesen simogattam. Éjfekete haja még kócos volt reggeli szeretkezésünktől. Egy óra sem telt el azóta, hogy zafírkék szemébe nézve a szédületes orgazmus egymást követő hullámain sodródtam. Alexander testénél csak a lelke csodálatosabb. Örömömben összeszorul a gyomrom, valahányszor eszembe jut, hogy ez a fantasztikus férfi az enyém. Olykor egész egyszerűen lehetetlennek éreztem, hogy Alexander tényleg hozzám tartozik.

Leplezetlenül csodáltam, gyönyörködtem benne. Érzéki ajka mosolyra húzódott, mintha a gondolataimban olvasna.

A kezembe adta a bögrémet.

– Tessék, baba.

Lassan belekortyoltam az italba, és elismerően bólintottam.

– Végre-valahára sikerült eltalálnom? – kérdezte.

– Nem rossz – feleltem, és ittam még egy kortyot.

– A tegnap este után tartozom annyival, hogy beléd diktálok valamit, még ha csak egy kis kávét is.

– Ha mostantól kezdve egyik éjjel sem hagyod, hogy kialudjam magam, és fél éjszakán át ébren tartasz, egyet kell értenem – feleltem hetykén. Persze amint felidéztem, hogy valójában mivel is töltöttük az éjjelt, remegni kezdett a gyomrom az izgalomtól. Megpróbáltam elterelni a gondolataimat, és elmosolyodtam. Az utóbbi időben rendszeresen késtem a munkahelyemről, ezért nem vezetett volna jóra, ha tovább mérlegelem a csábító lehetőségeket.

Alexanderrel az elmúlt néhány hónap során, a végeláthatatlan „kávé vagy tea” viták ellenére szépen összecsiszolódtunk, kialakítottunk egy közös rutint. Sikeresen átvészeltük a karácsonyi időszakot, és ezzel együtt a családjainkkal a kapcsolatunkat is rendeztük, ami nagy dolog, hiszen Alexander apját az tenné a legboldogabbá, ha egyik pillanatról a másikra eltűnnék a föld színéről. Ami a szüleimet illeti, a házasságuk pengeélen táncol. Mindezek ellenére, Alexanderrel stabilabb a kapcsolatunk, mint eddig bármikor. A hazugságok és titkok, amelyek egykor szinte áthatolhatatlan falat vontak közénk, átadták helyüket a bizalomnak és a megértésnek. Eljött az ideje, hogy a küszöbönálló változásokkal foglalkozzunk. Nem arról van szó, hogy nem akarok hozzámenni Alexanderhez, sőt alig várom, hogy végre a felesége legyek! Inkább az a gond, hogy olyan emberek társaságában kell majd lennem, akiket szívem szerint messzire elkerülnék.
És persze az sem elhanyagolható, hogy hatalmas változások elé nézek, ami az életvitelemet illeti.

Alexander az arcomra simította a tenyerét, felemelte a fejem és a szemembe nézett, mintegy azt sugallva, hogy ne a jövőn törjem a fejem, hanem a jelenemet éljem.

– Megint azt látom rajtad, hogy túlgondolod a dolgokat.

Kényszeredetten elmosolyodtam, és megráztam a fejem.

– Sok minden kavarog bennem.

– Viszont az egyik feladatodtól hamarosan megszabadulhatsz – mondta könnyedén. Összeugrott a gyomrom.

Tessék, kezdődik megint! Ha már itt tartunk, bevallom, szívesen lemondanék a hasonló beszélgetésekről, amelyek hátterében Alexander túlféltő gondoskodása húzódik.

– Nagyon fog hiányozni a munkám. Különben is, szükség van rám a cégnél – feleltem. Lehet, hogy vannak, akik számára nem ez lenne az álommunka, de számomra fontos, amit a Peters & Clarkwell cégnél csinálok. Nagyon fontos. Annak ellenére, hogy nem régóta dolgozom náluk, nagy érdeklődéssel övezett környezetvédelmi és társadalmi kampányokban vehettem részt. Az a legjobb az egészben, hogy a feladataim – a sajtó és a közösségi média számára készített beszámolók írása – valóban előnyös változást hoznak a világ egészére nézve. Tény, hogy ebből a munkából nem lehet meggazdagodni, de számomra ez mellékes, hiszen jelentős vagyonom van. Mindazonáltal, a király család leendő tagjaként olyan kötelezettségek szakadnak a nyakamba, amelyek lehetetlenné teszik, hogy bejárjak dolgozni. Ez az egyik keserű pirula, amit kénytelen vagyok lenyelni – sajnos nincs más megoldás.

Alexander kék szeme megcsillant. Felvont szemöldökkel, komolyan nézett rám.

– Szükségem van rád, és mindkettőnk számára nyilvánvaló, hogy nem kell dolgoznod.

– De én dolgozni akarok. Az, hogy stabil anyagi hátterem van, nem jelenti azt, hogy az egész napot vásárolgatással, meg szépségszalonokban akarom tölteni.

– Feleslegesen félsz attól, hogy olyan leszel, mint édesanyád – jelentette ki Alexander, köntörfalazás nélkül. Hát igen. Alighanem tisztában van vele, hogy mit jelent számomra ez az egész. A következő pillanatban viszont egyetlen mondattal az ellenkezőjét bizonyította. – Különben is, elhiheted, hogy egy rakás tennivaló és felelősség vár rád, amellett hogy vásárolgatni és agyagpakolásra jársz majd.

Letettem a bögrét, és ujjaimat Alexander pizsamanadrágjának zsinórjába akasztottam.

– Igazán? Mire gondolsz?

Átkarolta a derekamat, és magához húzott. Kőkemény merevedése egyértelműen és sziklaszilárdan utalt rá, hogy pontosan mit is vár tőlem. Bár bennem is fellángolt a vágy, nem hagytam, hogy elterelje a figyelmem a témáról. Ezt igenis tisztáznunk kell.

– Kezdjük talán azzal, hogy ágyban töltjük az egész napot.

– Bármennyire örülnék, ha minden ébren töltött órában meztelenül láthatnálak, ezúttal egészen más kötelezettségekre gondolok. Ha a feleségem leszel, baba, bizonyos elvárásoknak meg kell majd felelned – bár erősen szorított magához, kedvesen és halkan beszélt.

– Ó – hát persze hogy lesznek kötelezettségeim. A kezdetektől fogva számítottam erre. Legalábbis azt hittem, tudom, mi vár rám. Hónapokkal korábban bejelentettem a főnökömnek, hogy februárban kilépek a cégtől, ennek ellenére nehezemre esett elfogadni, hogy tényleg ez történik velem. Vajon miért? Talán azért, mert úgy éreztem, feleslegesen öltem annyi időt és energiát az egyetem elvégzésébe, ha végül nem kamatoztathatom a tudásomat. Ráadásul a királyi családban nem éppen leányálom az élet. A többségük számára csak egy amerikai csaj vagyok, aki játssza az eszét, és semmi keresnivalója a trónörökös mellett. Az iskolai végzettségem és a neveltetésem egyáltalán nem számít nekik. Mindez közrejátszott abban, hogy nehezemre esett kilépni a munkahelyemről és feladni a karrieremet.

Ajkával gyengéden végigsimított az államon.

– Nem a halálos ítéletedet fogjuk aláírni.

– Hát, akkor jó lenne, ha nem úgy viselkednél, mintha ez várna rám – vágtam vissza. Úgy éreztem, meg kell védenem az álláspontomat.

– Clara, dolgozhatsz például jótékonysági szervezeteknek is. Amint összeházasodtunk, máris rendelkezésedre áll a vagyonom és a kapcsolatrendszerem. Ahelyett, hogy online kampányokat szervezel, találkozhatsz azokkal az emberekkel, akik az igazi változásokról döntenek.

Nem hagyott nyugodni a gondolat, hogy Alexander jóval kedvezőbb fényben tünteti fel a jövőbeli lehetőségeket, mint amilyennek a valóságban bizonyulnak majd. Nyilván tisztában vagyok a társadalmi összefogás és a politikai döntéshozatal különbségeivel. Ezt Alexander is tudja rólam. Tisztában voltam vele, hogy ha őt választom, búcsút kell intenem a korábbi életemnek. Ennek tudatában hoztam meg a döntést, de ettől még maradtak bennem rossz érzések. Arra számítottam, több időm marad majd az átállásra, de be kellett látnom, hogy ami Alexanderrel kapcsolatos, arra aligha jellemző a fokozatosság. Minden villámgyorsan történt a kapcsolatunkban – a találkozásunk a diplomaosztó bulin, az, hogy az ágyában találtam magam, és persze az is, hogy teljesen váratlanul egymásba szerettünk. Tény, hogy a kapcsolatunk elején nem mentek simán a dolgok, de attól kezdve, hogy a múlt ősszel elköteleződtünk egymás mellett, nagyon felgyorsultak az események. Már csak két hónap van az esküvőig!
Az elmúlt időszakban hihetetlen kuszaság van a fejemben, és jókora erőfeszítésembe telik, hogy képes legyek lépést tartani az életemben bekövetkező változásokkal.

– Politikusokkal folytatott egyeztetések helyett sokkal szívesebben hemperegnék veled az ágyban – ismertem el nagy sóhajjal. Ha fel kell is adnom a karrieremet, legalább az vigasztal, hogy az életem hátralévő részét Alexanderrel tölthetem. Nem számít, mennyi változással kell szembenézem, nekem ő a biztos pont. A világ közepe. A legfontosabb. Amíg Alexander az enyém, a leghatalmasabb zűrzavaron is úrrá leszek.

A csípőmről a fenekemre csúsztatta a tenyerét.

– Akár ma is ágyban maradhatunk.

– Kizárt, X. – gyengéden a mellkasába bokszoltam. – Megígértem Torinak, hogy vele ebédelek, és a szavamat adtam, hogy egy percet sem késem.

– Mondd a főnöködnek, hogy halaszthatatlan államügyekkel kell foglalkoznunk – körözött egyet a csípőjével, hogy érzékeltesse, valójában milyen halaszthatatlan ügyekre céloz.

Elfojtottam egy kéjes sóhajt. Egy másodperc törtrészére lankadt a figyelmem, és Alexander résen volt. Megmarkolta és a derekam fölé húzta a szoknyámat. Mély, rekedtes sóhajjal érintette meg leheletfinom csipkebugyi–harisnyatartó szettemet. Egy ujjal félrehúzta a csipkecsodát, s abban a pillanatban, amikor előbukkant a szemérmem, heves vágy öntött el.

– Nem engedhetlek el itthonról egy jó kis reggeli orgazmus nélkül – suttogta.

– Ma reggel, hála neked, már két orgazmusban volt részem – feleltem, de biztos voltam benne, hogy az érvek itt már semmit sem érnek. Vesztett a józan ész. A testem azonnal reagált Alexander érintésre, és a csípőm ösztönösen mozdult felé. Sóváran vártam a folytatást.

– Te jó ég! Szeretlek – mondta, amikor becsúsztattam a kezem a nadrágjába, és mohón marokra fogtam a férfiasságát.

A munka megvár. Ebben egész biztos voltam.

* * *

Fél óra múlva már egyértelműen késésben voltam. Lehet, hogy nem is olyan nagy baj, hogy közeleg az utolsó munkanapom. Ha ezt így folytatom, még az is lehet, hogy nem kilépek, hanem elbocsátanak. Becsuktam magam mögött a házunk tűzpiros ajtaját, a vállamra vettem a táskám, és intettem a parkolóban várakozó Rolls-Royce felé. Bár nem láttam Norrist, Alexander testőrét – aki egyúttal a saját testőröm is volt –, tudtam, hogy ott van a közelben, és arra vár, hogy bevihessen a munkahelyemre. Elindultam a járdán. Egyszer csak valami furcsa, puha dolgot éreztem a cipőm talpa alatt. Megtorpantam. Megnéztem, mi lehet az. Egy rózsa hevert a földön. Egy hervadt rózsa. Leguggoltam, s reszkető kézzel vettem fel a virágot. Gyorsan körülnéztem a kíváncsiskodók elől gondosan elzárt kis kertben. Legalábbis eddig azt hittük, hogy valóban gondosan elzárt kertünk van… Remegett a gyomrom, a rózsa maradványai kihullottak az ujjaim közül.

Valaki járt itt…

Norris szinte azonnal mellettem termett. Barátságos, ráncos arca rezzenéstelen maradt, de a testtartása feszültségről árulkodott. Éreztem, hogy neki is ugyanaz jár a fejében: vajon a rózsa egy ismeretlen hódoló ajándéka, vagy inkább fenyegetésnek szánták?

– Észrevett bárkit? – kérdeztem. Nyilván teljesen értelmetlen kérdés volt. Ha Norris akárkit észrevett volna az otthonunk közelében, az illető már útban lenne a legközelebbi rendőrőrs felé.

Lehajolt a virágért, és alaposan szemügyre vette. Magam sem értem, miért, leszakítottam egy szirmot a rózsáról, és morzsolgatni kezdtem. Jéghideg volt, szinte fagyott. Lehet, hogy egész éjszaka a földön hevert, ami azt jelenti, hogy akárki hozta is ide, sikeresen átejtette az állandó, noha távolabbi felügyeletet biztosító testőröket.

– Miss Bishop – mondta Norris nyugodt, visszafogott hangon, és a bejárati ajtóhoz kísért –, megtenné, kérem, hogy odabent várakozik, amíg beszélek Alexanderrel?

Ez nem fog menni. Az életem már így is a feje tetejére állt, nem tűrhetem, hogy mindenféle fenyegetésekkel zsaroljanak. Nem megoldás, ha bezárkózom a házba.

– Már így is késésben vagyok.

– Csak egy pillanat az egész – erősködött.

Ingerülten sóhajtottam, de végül beadtam a derekamat, és hagytam, hogy visszakísérjen a házba. Nem igazán volt más választásom. Hiába is akartam volna úgy tenni, mintha mi sem történt volna, Norris feladata volt, hogy bevigyen a munkahelyemre, úgyhogy két lehetőségem maradt: vagy odakint várom meg, egyedül, vagy visszamegyek vele. Nem a félelem miatt döntöttem az utóbbi megoldás mellett, hanem azért, mert abban reménykedtem, hogy sikerül kihallgatnom a beszélgetésüket. Hátha megtudok valami fontosat… A házavató bulin történt incidens, pontosabban Daniel, a volt pasim támadása óta a biztonsági felügyeletünket megerősítették. Daniel azóta börtönben van, előzetes letartóztatásban, gyilkossági kísérlet és egyéb, kevésbé súlyos bűntettek miatt. Alexander és Norris igyekezett úgy egyeztetni a személyi biztonságomat érintő kérdésekről, hogy hozzám a lehető legkevesebb információ jusson el – a jelenlétemben nem esett szó köztük semmi ilyesmiről. A lánykérés után nem igazán foglalkoztattak a biztonsági intézkedések, inkább belemerültem a rózsaszín ködbe. Most viszont változott a helyzet. Bármi történjék is, tisztán kell látnom, meg kell tudnom, mi a helyzet.

Amint nyílt a bejárati ajtó, Alexander máris az előszobában termett. Semmilyen érzelmet nem mutatott, ami nem csoda, hiszen ami a pókerarcot illeti, bőven volt gyakorlata; éveken át üldözték a hírekre és pletykákra éhes média hiénái. Mindenesetre merev tartása és feszülő izmai elárulták, hogy ugrásra készen áll. Nem tudtam eldönteni, hogy odaszaladjak-e hozzá, vagy inkább maradjak az ajtóban. Fogalmam sem volt, hogy az érintésem megnyugtatná-e, vagy épp ellenkezőleg, még dühösebbé tenné. Az édesanyját és a húgát már elveszítette, talán ezért is féltette annyira az életemet. Daniel támadása csak olaj volt a tűzre. Úgy tűnt, nincs olyan biztonsági intézkedés, ami megnyugtatná.

Norris Alexander kezébe adta a rózsát. Egyikük sem szólt egy szót sem, de sokatmondó pillantást váltottak.

– Mi folyik itt? – kérdeztem.

– Megtenné, hogy egy pillanatra magunkra hagy bennünket? – fordult Alexander Norrishoz.

Hát, ennyit arról, hogy kiderítek valamit…

Amint Norris kiment, a vőlegényemre néztem:

– Mondd, hogy ez csak egy titokzatos hódoló ajándéka!

– Nem kizárható, hogy az – mindössze ennyit felelt, de éreztem, hogy valami nagyon fontosat hallgat el előlem.

– Daniel előzetes letartóztatásban van a tárgyalásig – emlékeztettem.

– Clara – óvatosság bujkált a hangjában.

– Ne gyere most azzal, hogy Clara így, Clara úgy – csattantam fel. – Hónapok óta úgy őrzik ezt a helyet, mintha nukleáris bázis lenne. Ha valami zajlik a háttérben, tudni akarok róla.

Az otthonunk éjjel-nappal megfigyelés alatt állt. Általában sikerült elvonatkoztatnom ettől, főleg annak köszönhetően, hogy a férfiak, akiket Alexander erre a munkára alkalmazott, jól képzett, harcedzett katonák voltak, és pontosan tudták, hogyan maradhatnak láthatatlanok.

Ennek ellenére érezni lehetett a jelenlétüket az otthonunkban. Ami a munkahelyemet illeti, még ebédelni sem mehettem úgy, hogy ne legyen a közelemben, valamelyik kocsiban egy állig felfegyverzett testőr. Ebbe egyáltalán nem volt beleszólásom, amit már csak azért is furcsállottam, mert a legnagyobb ellenségem – tudomásom szerint – börtönben van. Hacsak…

Leesett a tantusz. Beleborzongtam a felismerésbe, és remegő kézzel támaszkodtam a falhoz.

– Te szent ég…

Még hangot sem adtam a rémületemnek, Alexander máris mellettem termett és átkarolt.

– Biztonságban vagy – mondta.

Ez sajnos nem igaz. Nem igaz, ha…

– Mióta? – kérdeztem alig hallhatóan. Eldöntöttem, nem hagyom, hogy a gyomorszorító félelem elhatalmasodjon rajtam. Ehhez azonban arra volt szükség, hogy teljesen elvonatkoztassak az érzéseimtől. Az összestől.

– Nincs semmi veszély. Norris és a csapat…

Felemeltem a kezem, hogy elhallgattassam. Semmi szükség a mellébeszélésre. Ismét feltettem a kérdést:

– Mióta?

– Azóta, hogy visszajöttünk Svájcból – felelte szokatlanul csendesen.

– Svájc óta? – sikoltottam. Hónapokkal korábban voltunk ott, még mielőtt Pepper a sajtóhoz fordult a légből kapott meséjével, amely szerint Alexander bedrogozta őt. Még azelőtt, hogy Alexander egyszerű, ám annál fontosabb kérdésének hatására a feje tetejére állt az életem. – És ezt te mindvégig tudtad? Akkor is, amikor megkérted a kezem?

– Igen – felelte.

Ellöktem magamtól. Úgy éreztem, nagyobb térre van szükségem, hogy ismét lélegzethez jussak. Forgott velem az előszoba, és nagy erőfeszítésembe került, hogy uralni tudjam háborgó érzelmeimet. A rettegés ledöntötte a biztonságérzet ingatag falait, és elementáris erővel tört elő belőlem. Képtelen voltam úrrá lenni rajta…

– Nem akartam, hogy félelemben élj. Semmin sem változtatott volna, ha tudod.

– A francba is! Dehogynem! – kiáltottam. Persze nem volt igaz, mert ha tudtam volna, hogy Daniel újra szabadlábon van, egyáltalán nem éreztem volna magam biztonságban. Ebben az esetben az információ nem jelentett volna hatalmat. Úgy éreztem, tehetetlen vagyok. Ha tudtam volna az igazat, akkor sem változott volna semmi. Mint ahogy most sem. – Hogyan történt?

– Egy túlbuzgó ügyvéd intézte el – Alexander keserűen elmosolyodott. – Mire megtudtam, már messze járt. Eltűnt, mintha a föld nyelte volna el.

– Eltűnt? – visszhangoztam. Kaotikusan kavargó, gyomorszorító érzéseim közé hitetlenkedés is vegyült. Hogyhogy eltűnt? Lehet, hogy ideiglenesen szabadlábra helyezték, de ez nem jelentheti azt, hogy ejtették a vádakat.

– Bár nincs katonai múltja, mestere az eltűnésnek.

Amikor ismét felém nyújtotta a kezét, hagytam, hogy átkaroljon. Sőt, örömmel bújtam hozzá. Nagyon szerettem volna elhinni, hogy Alexander valóban meg tud védeni. Ha Norrisnak nem sikerült Daniel nyomára bukkannia – és a többiek, akiket Alexander a tudtom nélkül alkalmazott, nem vették észre, hogy otthagyott egy rózsát a kertünkben –, mégis miben reménykedhetek? Megfagyott a vér az ereimben, úgy éreztem, jéggé dermednek a csontjaim.

Hátráltam egy lépést, és a kilincsre tettem a kezem.

– Mennem kell.

– Clara, ha…

– Nem akarom hallani – fojtottam belé a szót. Az elmúlt hónapok során abban a hitben éltem, hogy Alexander túlzásba viszi a védekező intézkedéseket, s közben azt feltételeztem, hogy az aggodalma tárgya börtönben van. – Nem tudom, mi a rosszabb, az, hogy Danielt elengedték, vagy az, hogy mindezt eltitkoltad előlem. Hazudtál nekem. Időre van szükségem, hogy átgondoljam a dolgokat.

– Clara – szólt utánam dühösen, de ezúttal nem tudott maradásra bírni.

– Azt hittem, már túl vagyunk ezen a szarságon. Majd jövök, X. – mondtam, és kiléptem az ajtón, mielőtt újabb kifogásokkal állhatott volna elő. Attól függetlenül, hogy eddig megvédelmezett, nem volt egyszerű megemésztenem, hogy átvert. Úgy éreztem, törékeny boldogságunk darabokra hullott. Jelen esetben egyetlen dologra volt szükségem: időre, hogy tudatosítsam magamban a tényt, amellyel szembesülnöm kellett.

Senki sem tud megvédeni.

MÁSODIK FEJEZET

Tori, lobogó, vörös üstökével az íróasztalomhoz lépett és fáradtan elmosolyodott. Intettem, hogy üljön le. Lehuppant a székre, szórakozottan végigsimított egyre gömbölyödő pocakján, és nagyot sóhajtott. Tökéletesen átéreztem a helyzetét, hiszen én sem voltam jó hangulatban. Úgy tűnik, ez a hétfő senkinek sem kedvez… Reménykedtem, hogy bármi legyen is, ami Tori lelkét nyomja, sem bosszúszomjas, leskelődő őrültekhez, sem aggodalmaskodó, túlféltő pasasokhoz nincs köze. Tény, hogy Tori pasija az egyik legkedvesebb ember, akit ismerek, úgyhogy nem valószínű, hogy ilyesféle gondokkal küszködne.

– Ilyen nehéz? – kérdeztem együttérzéssel. Hátradőltem, és összefont karral, türelmesen vártam a választ. Nem kerülte el a figyelmem, hogy Tori ezúttal tényleg nagyon fáradt; halvány arcbőrén különösen feltűnőek voltak a szeme alatti sötét karikák. Vörös hajzuhatagát, amelyet rendszerint különleges, loknis frizurában hordott, ezúttal egyszerű, szomorúan csüngő lófarokba fogta.

– Nagyon le vagyok maradva a PostAid kampánnyal. Azt hittem, a hétvégén majd utolérem magam, de rettentő fáradt voltam. Pedig azt mondják, a második trimeszterben könnyebb a helyzet.

– Alighanem válthatnál pár szót a főnököddel – jegyeztem meg szárazon, majd a biztonság kedvéért kacsintottam egy nagyot.

– Szerintem még jobban ki van purcanva, mint én.
Az ikrek influenzások. Mindnyájan ki vagyunk ütve – lesütötte a szemét. – A hátam teljesen kikészült. Hihetetlen, hogy még öt hónapot ki kell bírni valahogy! Megfordult a fejemben, hogy veszek egy speckó széket, de amikor megnéztem az árát, rájöttem, hogy nem fog menni, mert totál lenulláznám magam.

– Hohó! Tájékoztatlak, hogy ez nem más, mint az én drága, jó, munkamániás apám elképzelése az ideális karácsonyi ajándékról – feleltem, és megpaskoltam az új Aeron Chair szék karfáját. Nem tartottam fontosnak megemlíteni, hogy apám ezzel a méregdrága ajándékkal próbálta meg elsimítani a korábbi balhénk okozta feszültséget. Egyébként is nevetségesnek tartom az ötletet, mert nem kerülöm a vele való találkozást, és semmilyen egyéb formában sem büntetem őt amiatt, hogy rajtakaptam azzal az idegen nővel. Anyámat és a húgomat is hasonlóan drága ajándékokkal halmozza el, pedig egyértelmű, hogy semmiféle meglepetés nem kárpótolhat bennünket azért, amit elkövetett. – Tudod, a helyzet az, hogy nem igazán van szükségem erre.

Felálltam, és odatoltam Tori elé a széket. Így legalább lesz valami gyakorlati haszna apám érzelmi megvesztegetési kísérletének.

– Komolyan? – felragyogott a szeme, de a szája azonnal legörbült, és könnyek szöktek a szemébe. – Mindig kimegy a fejemből, hogy ez az utolsó heted a cégnél.

– Én meg arról szoktam elfeledkezni, hogy jelen állapotodban bármi miatt elsírod magad – vigyorogtam rá. – Nézd a dolog jó oldalát! Megkapod a székemet!

Nagy nehezen elmosolyodott.

– Ettől csak még ramatyabbul érzem magam. Telefonált a doki, és azt mondta, be kellene mennem a klinikára. Mondd csak, elhalaszthatnánk az ebédet?

– Persze – reménykedtem, hogy nem tűnik túl erőltetettnek a válaszom. Igazság szerint elszomorított, hogy le kell mondanom az egyik utolsó, közös céges ebédünkről, annak viszont nagyon örültem, hogy Tori kisbabát vár.

Attól tartottam, hogy képtelen leszek rezzenéstelen arccal összepakolni az utolsó munkanapomon. Persze tény, hogy nemsokára megint találkozom Torival és Bennett-tel is, hiszen mindketten rajta vannak az eljegyzési buli és a lakodalom vendéglistáján, viszont sajnos a Belle által szervezett leánybúcsút Tori kénytelen lesz kihagyni. Alig várom, hogy elteljen ez a néhány hónap, és a karomba vehessem a kisbabáját! Szóval, mindketten az életem részei maradnak, de ez már távolról sem ugyanaz lesz, mint most. Nagyon megkedveltem Bennettet és Torit, külön-külön és persze párként is. Valószínűleg ebben közrejátszik az is, hogy irigykedem rájuk, amiért teljesen normálisnak tűnik a kapcsolatuk. Esténként kiruccanhatnak a városba, vagy ha úgy tartja kedvük, mozizhatnak otthon. Nem lihegnek a nyomukban a lesifotósok, nem foglalkoznak velük a pletykalapok. Fogtam a tollamat és a mappámat, vettem egy nagy levegőt, és gondolatban felkészültem a szokásos reggeli eligazításra. Az járt a fejemben, hogy már nem sok ilyen megbeszélésben lesz részem. Megálltam az ajtóban, hogy megvárjam, amíg Bennett befejezi a telefonálást, de intett, hogy kerüljek beljebb.

– Értem – Bennett elfordította a fejét, és kibámult az ablakon. A szomszédos épület, a Gherkin Tower ablakai visszaverték a napfényt, úgyhogy nem sok mindent láthatott. Ennek ellenére rezzenéstelen arccal meredt maga elé.

Összefacsarodott a szívem, egymást kergették a gondolataim, de nagy nehezen sikerült nyugalmat erőltetnem magamra. Anyám – merő jószándéktól hajtva – átküldött egy múlt heti cikket, amely a huszonöt legstresszesebb életeseményt tárgyalja. Végiggondoltam, hogy ezek közül hány illik rám ebben a pillanatban, de miután tíz pontot elértem, felhagytam a számolással. Világos, hogy a pontszámom jóval magasabb lenne a teszten. Az utóbbi időben annyi feszültség és változás volt jelen az életemben, hogy csaknem olyan érzékennyé váltam, mint Tori. Szerencsére nem bőgtem el magam, amikor Bennett felém fordult, és megkérdezte, hogy vagyok. Nem is tudtam volna sírni. Legalábbis addig biztosan nem, amíg el nem jön az utolsó munkanapom.

Szóval, sírás helyett inkább elkezdtem magyarázni a hétvégén összeírt stratégiai ötleteimet. Alexander családi kötelezettségeinek egyetlen előnye, hogy egy kicsivel több időm jutott arra, hogy a munkahelyemen kívül foglalkozzam a projektjeimmel. Egy órával később Bennett kevéssé lendületesen ugyan, de egyetértőn bólogatott, és jóváhagyott mindent, amit javasoltam.

– Mi lesz velem nélküled? – kérdezte, amikor befejeztem a BBC-vel együttműködésben készülő népegészségügyi kampánnyal kapcsolatos ötleteim felsorolását.

Figyelmeztetőn megráztam az ujjam.

– Ne kezdd már megint!

– Tényleg hozzá akarsz menni a pasashoz, ugye? – kérdezte Bennett.

– Ha már a házasság szóba került – kaptam az alkalmon –, megtudhatnám, hogy mikor kötöd be Tori fejét?

– Hékás! Már megkértem a kezét! – védekezőn feltartotta a karját, meleg barna szeme vidáman csillogott. – Azt mondta, hogy az első olyan éjszaka után, amikor nyolc órát sikerül egyhuzamban aludnia, kézen fog, és elcipel a legközelebbi templomba.

– Az azért mindenképp emellett szól – mondta Tori az ajtóból –, hogy jelenleg úgy nézek ki, mint egy zombi. Minden vágyam egy rendes esküvői fotó, amelyen nem úgy festek, mint egy élőhalott, ami csak arra vár, hogy végre bekebelezhessen egy emberi agyat.

Nevettünk egy nagyot, majd visszamentem dolgozni. Elképesztően sok projektem volt még függőben, amelyeket mindenképp szerettem volna befejezni a felmondási időm lejárta előtt. Egy óra múlva már szétválogattam a fájlokat, és továbbítottam a szükséges anyagokat az egyes munkafolyamatokért felelős projektmenedzsereknek. Épp az utolsó egységet küldtem át, amikor megcsörrent a telefonom. Lola arca jelent meg a képernyőn. Mielőtt fogadtam volna a hívást, gyorsan behúzódtam az íróasztalom biztonságos bástyája mögé. Bár a hétköznapjaim eseményei a pletykalapok hasábjain köszöntek vissza, semmiképp sem szerettem volna, hogy a szüleim házassági problémái is bekerüljenek a képbe. Tiszta őrület, hogy bárkit is érdekel, mit veszek a Tescóban, a napi bevásárláskor! Szó sem lehet róla, hogy az emberek a családom ügyeibe is bepillantást nyerjenek!

– Szia, Lola – szóltam halkan a telefonba. Rosszat sejtettem.

– Futottál? – kérdezte. Értetlenkedést éreztem a hangján, és talán némi aggodalmat is. – És miért suttogsz?

– A munkahelyemen vagyok – feleltem, továbbra is halkan. Nagyon szeretem a húgomat, de kérlelhetetlen rámenőssége mellett nem igazán érdekli mások lelki állapota.

– Azt hittem, hogy nem könyvtárban, hanem irodában dolgozol.

Megcsóváltam a fejem. Egy pillanatra eltűnődtem, milyen érdekesen keverednek a húgomban az angol és az amerikai jellegzetességek. Nagyon kicsi volt még, amikor az Egyesült Királyságba költöztünk, ezért pillanatok alatt elsajátította a jellegzetes brit akcentust, viszont ami a lényegre törő stílusát illeti, le sem tagadhatná amerikai gyökereit. Ami engem illet, épp fordítva alakult a dolog: az akcentusom inkább amerikai, viszont olyan kényes körültekintéssel válogatom meg a szavaimat, mint az igazi angolok. Legalábbis az esetek többségében.

– Tudod, az a helyzet, hogy örülnék, ha a magánéletemnek legalább egy kis részét tényleg megtarthatnám magamnak – akaratlanul is vágtam egy grimaszt, s közben elégedetten nyugtáztam, hogy mindez nem látszik a telefonban. – Nem szeretném pletykalapok címoldalain viszontlátni a családi ügyeinket.

Valójában semmi okom nem volt feltételezni, hogy a Peters & Clarkwell cégnél lenne bárki, aki kiszolgáltatja a velem kapcsolatos információt, de amióta eljegyeztük egymást Alexanderrel, a lesifotósok szédületes sebességre kapcsoltak. A sajtó felkap mindent, ami bármiképp kapcsolatba hozható velem, a szabadtartású tyúkok tojása iránti preferenciámtól kezdve az egykori egyetemi csoporttársaimmal készített interjúkig.

– Anya imádja, ha megjelenik a neve az újságban
– mondta Lola.

Minden más esetben megértőn bólogattam volna, de tekintettel arra, hogy anyám egyszerűen nem volt hajlandó elismerni a tényt, hogy apám megcsalta, úgy éreztem, ez az a bizonyos határ, amin nem léphetünk túl. Ha megszellőztetnék apám kis botlását, a szaftos sztori nagy pénzt hozna a konyhára, de egyben összetörhetné anyámat. Persze Lola a világért sem vallaná be, hogy neki is kedvére van, ha a címlapokon látja viszont magát.
A közös genetikánk kimerül abban, hogy Lola a fiatalabb és vékonyabb hasonmásom. Nem mellesleg, jobban is öltözködik. Sokkal jobban. Ennek értelmében nem sok időbe telt, máris divatikonná nőtte ki magát, sőt a tengerentúli tervező, Kate Spade termékei iránti keresletet is sikerült fellendítenie. A pletykalapok újságírói górcső alá vették a húgomat, leginkább az öltözködési stílusát, továbbá legalább tucatnyi facér úriemberrel boronálták már össze. Az én megítélésem szerint ez túlzás, de tény, hogy az ilyesfajta cikkek jó eséllyel elterelik a figyelmet arról, ami a családban zárt ajtók mögött zajlik. Különben is, egyértelmű, hogy Lolának nincs ellenére a fokozott érdeklődés.

– Ettől függetlenül – folytatta a húgom –, megkért, hogy menjek el ruhát és kalapot keresni egy közelgő, nagybecsű eseményre. Kérlek, mondd, hogy napokon belül kilépsz a cégtől! Anya ragaszkodik hozzá, hogy hármasban menjünk vásárolni.

– Még nem tudom a pontos dátumot. Nemsokára kilépek, csak ennyi biztos – füllentettem. – Menj el vele, és válasszatok valami klassz kalapot az eljegyzési bulira!
A jövő hétvégén lesz.

– Már hónapokkal ezelőtt kiválasztotta a megfelelő darabot – mondta Lola, némi együttérzéssel a hangjában. – Csak jelzem, hogy a jövő heti családi összeröffenésen meg fog kérni téged, hogy hármasban menjünk vásárolni.

– Igen, gondoltam – sóhajtottam egy nagyot és az órára pillantottam. – Rohannom kell!

– Lesz majd okod a rohanásra, ha túl sokáig várakoztatod anyát – jegyezte meg epésen, és letette a telefont.

Igyekeztem az elmém leghátsó zugába száműzni a közelgő dátumokkal és a kalapvásárlással kapcsolatos gondolatokat. Egy újabb ok, amiért hiányozni fog a munkám; nem lesz, ami elterelje a figyelmemet a közelgő esküvőről. Pillanatnyilag úgy éreztem, minden nagyon bonyolult és zavaros. A lehető legkevésbé volt ínyemre, hogy az esküvővel kapcsolatos szervezési kérdésekkel foglalkozzam. Addig semmiképp sem, amíg Alexander elhallgat előlem dolgokat. Addig semmiképp sem, amíg az apja nem adja áldását a frigyre. És addig végképp nem, amíg Daniel szabadlábon mászkál. Úgy éreztem, hatalmas gombóc van a torkomban. Nagyot nyeltem, hátha így megszabadulhatok a gyötrő félelmektől. Ha belevetem magam a munkába, nem kell szembenéznem a tényekkel. Néhány táblázattal és egy PowerPoint-bemutatóval később felpillantottam, és meglepetten konstatáltam, hogy már majdnem ebédidő van. Nagyot kordult a gyomrom, annak ékes bizonyítékaként, hogy már megszokta a szervezetem a gondosan beállított étkezési időket. Viszont étvágyam egyáltalán nem volt. Így, hogy nem lesz velem Tori, aki elterelhetné a figyelmem arról, hogy amint kilépek az épületből, azonnal testőrök szegődnek a nyomomba, nem igazán fűlött a fogam az ebédeléshez. A telefonom szakadatlanul rezgett. Nyúltam érte, hogy kikapcsoljam az étkezés idejére vonatkozó emlékeztetőt, amikor meglepetten láttam, hogy nem is az emlékeztető jelez. Edward hívott.

– Igen, tessék! Clara Bishop telefonja – szóltam a telefonba, eltúlzottan hivatalos hangon.

– Ezek szerint bent van a bige az irodában? – kérdezte Edward, a lehető legszárazabb brit akcentussal.

Önkéntelenül elmosolyodtam a sajátos kifejezés hallatán, s közben gyorsan begépeltem az aktuális anyag utolsó mondatait, majd bezártam a fájlt. Edward, Alexander öccse a királyi család egyetlen tagja, akit bírok. – Igen, de azt hiszem, jelenleg nagyon elfoglalt.

– Nagy kár. Azért kerestem, hogy elmondjam, meghívást kapott egy hihetetlenül klassz hétvégi csajbulira.

Képtelen voltam visszafojtani a nevetést. Amióta előbújt, és nyíltan vállalta szexuális orientációját, Edward szinte lubickolt az új helyzetben. Ettől még szimpatikusabb lett számomra.

– Csajbuli, mi?

– Igen. És semmi szükség rá, hogy emlékeztess, nincsenek meg az ehhez kellő testrészeim, ugyanis birtokában vagyok a megfelelő viselkedéses repertoárnak – jelentette ki. – Valamint rám fér egy kis lazítás – tette hozzá.

– Ugye nem arra célzol, hogy a te kapcsolati mennyországodban is zűrök vannak?

– Egyáltalán nem erről van szó. Tudod, mennyire megváltoztam – felelte sejtelmesen. – Csak szeretnék eltölteni egy kis időt a két kedvenc leendő menyasszonyommal. Belle benne van a buliban, és ha Alexander nem képes egy estére távol tartani magát a puncidtól, akkor akár nálatok is lehet a rendezvény.

– Elképesztően szégyentelen vagy.

– Ezért szeretsz annyira.

Ebben nem tévedett.

– Akkor ezt még meg kell…

Az ajkamra fagyott a szó, amikor Alexander előbukkant a semmiből, és leült mellém. Kényelmesen hátradőlt a széken, és csibészesen mosolyogva nézte, hogy igyekszem felocsúdni a meglepetésből.

– Ne haragudj, egy pillanatra elvonta valami a figyelmem. Visszahívhatlak? – nyögtem ki nagy nehezen.

– Mondd meg neki, hogy üdvözlöm – felelte Edward. Ezek szerint előtte sincsenek titkaim.

Vettem egy mély levegőt, hátha sikerül lecsillapodnom, és visszacsúsztattam a táskámba a telefonomat.

– Hát ezt meg mire véljem? Miért nem írtál üzenetet? – vakkantottam, utat engedve a reggel óta tomboló feszültségnek.

– Beszélnünk kell – mondta halkan, ám ellentmondást nem tűrőn. Egyértelmű volt a dominanciája, a hatalma. Szédítő érzés lett úrrá rajtam, minden erőmmel próbáltam küzdeni Alexander hihetetlen hatása ellen.

Nagyon jól ismertem ezt a bizonyos ellentmondást nem tűrő hangot. Hozzá voltam szokva, hogy parancsokat osztogat, és bár – nem tagadom – az ágyban ennek nagyon is örültem, az adott helyzetben egyáltalán nem éreztem helyénvalónak.

– Most akarsz velem beszélni? Történt talán valami, amit nem lehet a hátam mögött, stikában elintézni?

– Baba…

– Ebédelnem kell.

És emellett az irodai ordibálást is el kell kerülnöm…

– Ezért vagyok itt – Alexander közelebb hajolt, és végigsimított a karomon. A testem azonnal reagált az érintésére; jóleső borzongás száguldott végig rajtam. Önkéntelenül előre dőltem, mintha mágnesként vonzana, elementáris erővel, ami az első találkozásunk óta leküzdhetetlen.

Ennek ellenére, nem akartam könnyen beadni a derekamat.

– Mondtam, hogy már leszerveztem valakivel egy ebédet. Nem emlékszel?

– És az illető le is mondta – közölte, majd ártatlan képpel vállat vont.

– Ezt nem hiszem el, bakker! – fogtam a táskám, és elindultam a lifthez. Mielőtt odaértem volna, Alexander mellettem termett. Amíg várakoztunk, belém karolt, mintha ezzel is azt akarná a tudtomra adni, hogy ő főnök.

– Bepoloskáztattad az egész irodát? – sziszegtem. Képtelen voltam megálljt parancsolni az indulataimnak, és csak reménykedtem, hogy egyik kollégám sem hallja meg a szóváltásunkat.

Alexander sokkal, de sokkal türelmesebb volt, mint én. Alighanem, természetfeletti képességekkel bír, és ezért tudja megőrizni a nyugalmát, és ezzel persze még jobban kihoz a sodromból. Amikor nyílt a liftajtó, elengedte a karom, és intett, hogy menjek előre. Sistergő dühöm valósággal izzani kezdett, amikor Alexander végtelen nyugalommal megnyomta a gombot.

– Fogalmazzunk úgy, hogy tudomást szerzek róla, ha változik az időbeosztásod.

– Mondd csak, nem tűnik fel neked, hogy ez milyen idiótán hangzik? – robbant ki belőlem.

– Biztonsági óvintézkedés, semmi több. Lehet, hogy veszélyben az életed – visszafogottsága olaj volt a tűzre.

– Lehet! Igen, lehet! De az is lehet, hogy az őrületbe kergetsz! – A Daniel támadását követő biztonsági intézkedéseknek önként vetettem alá magam, és egyet is értettem mindegyikkel, mert legalább annyira fontos volt számomra, hogy biztonságban legyek, mint Alexander számára az, hogy megvédelmezzen. Persze utólag végiggondolva nem kizárt, hogy rossz megoldást választottam. Alexander képes józanul látni a dolgokat, vagyis mindössze arra van szükség, hogy logikusan érveljek. – Nem voltál velem őszinte. Belementem, hogy testőreim legyenek, de csak azért, hogy jobban érezd magad. Abban reménykedtem, hogy mindketten lazíthatunk egy kicsit, és erre kiderül, hogy mindvégig súlyos fenyegetésnek voltam kitéve. Mondd csak, hogy éreznéd magad, ha az életed minden egyes pillanatában vigyázó tekintetek lesnék a mozdulataidat, felvennék a beszélgetéseidet, és jelentéseket tennének minderről, méghozzá úgy, hogy közben fogalmad sincs róla, hogy ez történik?

Felvonta a szemöldökét.

– Ez az életem minden egyes pillanatára igaz.

– Pompás – a lift hideg falának dőltem. Hát persze hogy az élete minden pillanatában így van. Még most is. Számára mindez teljesen természetes, és ebből az következik, hogy számomra is természetesnek kell lennie. Leértünk a földszintre, de nem mozdultam.

Alexander finoman megfogta a karomat, és kikísért az előtérbe. Ezúttal meg sem próbált belém karolni. Néma csendben mentünk ki az épületből. A londoni nyüzsgésben nagyobb intimitást remélhettünk, mint a csendes irodaépületben, de hiába vesztünk el a névtelen tömegben, továbbra sem találtam szavakat.

– Őszintébbnek kellett volna lennem veled – ismerte el. – Ebéd közben megbeszélhetjük a dolgot, de most az a legfontosabb, hogy egyél valamit.

A táskám pántja lecsúszott a vállamról, de az utolsó pillanatban sikerült elkapnom és magamhoz szorítanom. Néhány épülettel arrább egy bisztróra mutattam. Már jártam ott, ezért tudtam, hogy a törzsközönsége olyan üzletemberekből áll, akik a saját dolgukkal vannak elfoglalva, és nem ütik bele az orrukat mások ügyeibe. Nyilván a fülük botját sem mozdítják, ha felbukkanunk. Alexander kézen fogott, amikor átmentünk az út túloldalára. Úgy helyezkedett, hogy ő legyen a forgalom irányában. Aznap nem volt nagy nyüzsgés az utakon, s néhány perccel később az étterem ajtajának rézkilincsére tette a kezét. Tucatnyi beszélgetés halk zümmögése és lágy zene töltötte be a teret. A környék nagyobb irodaépületeinek tövében lévő bisztróban, ahhoz képest, hogy ebédidő volt, meglehetősen sötét volt.

– Két főre, legyen szíves – mondta Alexander az étlapokat rendezgető hosztesznek. A nő felpillantott, és tátva maradt a szája.

– Természetesen – csicseregte, és remegő kézzel böngészte át a szabad asztalok jegyzékét.

Alexander lejjebb hajolt, hogy azonos szemmagasságban legyen a nővel.

– Ha lehet, ne legyen szem előtt…

Megbicsaklott a térdem, és egy pillanatra elvesztettem az egyensúlyom a magas sarkúban. Alexander megszorította a kezem, hogy megtartson. Rubingyűrűm a bőrömbe nyomódott. A pillanatnyi fájdalom összekeveredett a korábbi frusztrációval, és váratlanul izgalom bizsergette meg minden porcikámat.

Szinte senkinek nem tűnt fel, ahogy a lány után az étterem hátsó részében lévő, jól szeparált, bokszban elhelyezett asztalhoz mentünk, ennek ellenére éberen néztem körül. Vajon most is követi valaki a mozdulatainkat? Lehet, hogy egy titkos biztonsági különítmény is lapul a közelben? Vajon egyáltalán van rá esély, hogy egy-két pillanatig tényleg csak kettesben legyünk?

– Megfelel? – kérdezte a fiatal pincérnő. Idegesen tördelte a kezét, amikor Alexander kihúzta a széket, hogy hellyel kínáljon.

– Igen, pompás lesz – felelte kedvesen, és alig észrevehetően biccentett. A pincérnő rám villantotta a tekintetét, aztán Alexanderre nézett, pukedlizett, majd eliramodott.

Féltékenység és heves birtoklási vágy ébredt bennem. Képtelen voltam elvonatkoztatni attól, ahogy a pincérnő Alexanderre nézett. Persze egy pillanatig sem hibáztatom emiatt, hiszen nem elég, hogy a kedvesem maga a walesi herceg, ráadásul hihetetlen szexuális energia sugárzik belőle, amelynek a nők többsége nem tud ellenállni. Mindazonáltal, be kell vallanom, furcsállottam a reakcióimat. Egyáltalán nem vagyok féltékeny típus; habár, ami azt a rémséges Pepper Lockwoodot illeti, való igaz, hogy a viselkedése láttán kinyílt a bicska a zsebemben. Erősen megmarkoltam a székem karfáját, és reménykedtem, hogy lecsillapodik a pulzusom. Nem elég, hogy Alexander ismét hazudott, ráadásul féltékeny lettem egy nem létező, mégis valóságosnak vélt vetélytársra. Hát ez van.

Hozzáteszem, ettől még semmi sincs rendben.

– Hallgatag vagy – nem volt rosszallás a hangjában, viszont bujkált benne valami szokatlan. Azt hiszem, fájdalom…

Lassan felnéztem, a tekintetét keresve, és lélekben felkészültem arra az áramütésszerű érzésre, amely a hatalmába kerített, valahányszor Alexanderre pillantottam. Ezúttal sem volt másképp, viszont a vágy keltette feszültség tüzével sikerült felszítanom a dühömet. A becsapottság érzése és a vágy veszedelmes kombinációnak bizonyult. Minden lelkierőmre szükség volt – legyen az bármilyen csekélyke –, hogy olyan halkan beszéljek, hogy csak Alexander hallja, amit mondok.

– Úgy érzem, egy hazugságban élek.

– Szólnom kellett volna neked Danielről – ismerte el –, de sosem találtam alkalmasnak az időt. Arra számítottam, hogy sokkal hamarabb a nyomára bukkanunk.

– Ez nem indok! Ettől függetlenül el kellett volna mondanod!

– Abban bíztam, hogy hetekkel ezelőtt pontot tehetünk az ügy végére. Pontosabban, hónapokkal ezelőtt. Minél tovább húzódott a dolog, annál nehezebbnek éreztem, hogy felhozzam a témát.

Megcsóváltam a fejem. Gyenge próbálkozás, rossz kifogás.

– Ebből arra kellett volna következtetned, hogy nem jó az irány. Rá kellett volna jönnöd, hogy rosszul csinálsz valamit.

– Baba – az ajkához emelte a kezem, és csókokkal borította. A gyűrűsujjamnál elidőzött egy kicsit, mintha figyelmeztetni akarna, hogy odaígértem magam neki.

– Ne hidd, hogy azért, mert szexi vagy és kedves, meg minden, elfelejtem, hogy mit műveltél!

– Szóval szexinek tartasz? – olyan jól állt neki az a csibészes mosoly, hogy jókora erőfeszítésembe került az ellenállás. Legszívesebben ott és akkor megcsókoltam volna.

– Az a helyzet, X., hogy nem érted a lényeget.

– Azért jöttünk ide, hogy mindezt megbeszéljük, és így is lesz. De elárulom, van még egy oka, hogy érted jöttem. Szólni akartam, hogy egy ideig nem leszek a városban – amikor az utolsó mondathoz ért, mélyen a szemembe nézett.

Nagyot nyeltem, és bólintottam.

– Mennyi időről van szó?

– Apám megkért, hogy csatlakozzam hozzá egy fogadáson. Szeretném, ha velem tartanál.

– Sajnos nem megy – vágtam rá gondolkodás nélkül. Hamarosan eljön az idő, amikor jelen kell lennem a hivatalos rendezvényeken, ha akarom, ha nem, ugyanis nem lesz más választásom. Viszont addig ki akartam élvezni a szabadság utolsó pillanatit.

Alexander izmai azonnal megfeszültek, láthatóan meglepte a visszautasítás.

– Vannak terveim – folytattam gyorsan. – És tudod, ez az utolsó hetem a munkahelyemen.

– Szóval semmi köze a döntésednek az előző balhénkhoz?

– Semmi – egy pillanatig tétováztam. – Vagyis valamennyi azért mégiscsak van. Lehet, hogy egy kis külön töltött idő segít, hogy más szemszögből lássuk a dolgokat.

– Nem szeretem, ha nem vagyunk együtt – morogta.

– Nem tarthatok veled most – mondtam, ezúttal már kevesebb meggyőződéssel.

– Rendben. Viszont szeretnék valamit egyértelműen tisztázni – Alexander megragadta a székem karfáját és közelebb húzott magához. Egész testemben megremegtem, szétcincált idegeim pattanásig feszültek. Alexander elementáris erővel hatott rám; valósággal áradt belőle a forróság, a bűvkörébe vont, hiába is próbáltam tartani a távolságot. Lehet, hogy hazudott, de az a biztonság, amit az ölelése adott, sokkal, de sokkal valószerűbb volt, mint bármi, amit valaha éreztem. Lehet, hogy fura és érthetetlen módon, de ő így mutatja ki a szeretetét.
E felismerésnek köszönhetően persze még nehezebb volt tartanom a távolságot, hiszen legbelül valójában épp az általa nyújtott vigaszra, kényeztetésre vágytam.

Előrébb dőlt, és közelebb hajolt, míg végül már a bőrömön éreztem a leheletét. Beleborzongtam. Beszippantottam az illatát – fűszer és forróság, föld és tűz –, s amikor a keze a térdemről a szoknyám alá vándorolt, behunytam a szememet. Játékosan, mégis érzékien simogatta a combom legérzékenyebb területét.

– Bármit teszek, baba, a te biztonságod érdekében történik. Nemcsak az idegenektől védelmezlek, hanem önmagadtól is – a másik kezével a fülem mögé simított egy hajtincset, majd az állam alá nyúlt és feljebb emelte a fejemet. Vágyakozva nyitottam ki a szemem, hiszen biztos voltam benne, mit akar, pontosabban mit követel tőlem. Már csak néhány centire volt egymástól az arcunk, elég közel, hogy megcsókolhasson. – A félelem az ellenséged. Ha nem vigyázol, eluralkodik rajtad a félelem, és amikor ez történik, túl hevesen próbálod visszaszerezni az irányítást.

Vagyis ő tartja kordában a félelmemet. Ő az, aki megvéd saját magamtól. Legalábbis eldönti, hogy mi az, amit tudhatok, és mi az, amit nem. Néha-néha előfordult még, hogy úgy éreztem, Alexander még mindig arra vágyik, hogy féljek tőle. Az első időkben minden tőle telhetőt megtett, hogy ellehetetlenítse a kapcsolatunkat. Nagyot nyeltem, és rezzenéstelen arccal álltam a tekintetét, még akkor is, amikor az ujjai a csipkebugyim szélén táncoltak. Nagyon nedves voltam már, és minden zavarodottságom ellenére tombolt bennem az érzéki vágy. Nagyon kívántam Alexandert. Behunyta a szemét, amikor megérezte, milyen nedves vagyok.

– Választottak ételt?

Nagy szemeket meresztettem, amikor rájöttem, hogy a pincér személyében társaságunk adódott. Alexander arca rezzenéstelen maradt, szenvtelenül pillantott az étlapra, de a kezét nem vette el a combom közül.

– Báránysültet kérek, édeskömény-salátával – felelte a pincérnek lazán, miközben az asztal alatt félrehúzta a bugyimat, és az ujját egy határozott mozdulattal a puncimba tolta. Beharaptam az ajkam, és igyekeztem elfojtani a feltörni készülő kéjes nyögést, miközben Alexander folytatta a rendelést. Udvarias viselkedése láttán senki sem gondolhatta volna, hogy az asztallap takarásában, szakavatott mozdulatokkal épp a gyönyör felé repít.

– És a kisasszonynak mit hozhatok? – fordult hozzám a pincér.

Éreztem, hogy a vér az arcomba szökik. Nem mertem felnézni. És nem mertem mozdulni sem. Ha kinyitnám a szám, képtelen lennék fenntartani a normalitás látszatát. Kapaszkodtam az önuralom utolsó szalmaszálába, miközben az eksztázis környékezett. A félelem, hogy rajtakaphatnak – már pusztán a gondolat, hogy az az idegen ember, aki előttem áll, megsejtheti, mi folyik az asztal alatt –, hozzájárult, hogy sikerült uralkodnom magamon, miközben minden egyes érintéssel egyre közelebb értem a csúcshoz. Minden egyes simogatással…

– A hölgynek ugyanezt, legyen szíves – sietett a segítségemre Alexander, miközben gyakorlott mozdulatokkal kényeztette gyönyörtől lüktető csiklómat. Odanyújtotta az étlapokat, és amint a pincér átvette tőle, Alexander már két ujjal volt bennem. Nagy erőfeszítésembe telt, de a pincér távozásakor sikerült kipréselnem magamból egy félszeg mosolyt. Amikor ismét kettesben maradtunk, Alexander széles vállára hajtottam a fejem, és harapdálni kezdtem, abban a reményben, hogy így talán uralhatom a szenvedélyemet.

– Hát igen, ez vár ránk – suttogta rekedtesen. Csak úgy áradt belőle a féktelen vágy. – Akármit kérek tőled, akármit tartok számodra a legjobb megoldásnak, ellenkezés nélkül teljesíted. Két dologért élek, Clara. Az egyik, hogy biztosítsam számodra a gyönyört, a másik pedig, hogy megvédelmezzelek. Egyik vonatkozásban sem vagyok hajlandó visszavonulót fújni. Megértetted? Bólints, baba!

Behajlított ujjakkal simogatta a G-pontomat. Képtelen voltam megszólalni, de azért egy bólintásra még futotta az erőmből.

Így tehát bólintottam.

A testem Alexanderé.

Én magam is az övé vagyok… testestül-lelkestül.

– És most élvezz el – parancsolta suttogva. – Érezni akarom, ahogyan a húsomba marsz, miközben küzdesz, nehogy felsikolts. Hagyd rajtam a billogod, ahogyan én is megmutatom mindazoknak, akik most itt vannak, hogy az enyém vagy.

Beleharaptam, s reméltem, hogy így útját állhatom a zokogásnak, ami hirtelen – Alexander ellentmondást nem tűrő határozottsága miatt – fojtogatni kezdte a torkomat. Tagadhatatlan, hogy elképesztő hatással van rám. Olyan egyértelmű, mint az, hogy lélegzem. Hiába dühít fel, az indulatom vágyba fordul át, még hevesebben kívánom, még ellenállhatatlanabbnak tartom. És ezt pontosan tudja. Tudja, hogy az övé vagyok.

HARMADIK FEJEZET

Miért van az, hogy Hugh Grant egyszerre bugyuta és mégis őrülten szívdöglesztő a filmekben? – kérdezte Edward, miközben körbeadta a pattogatott kukoricával teli tálat. Elhelyezkedett mellettem a vendégágyon, és visszafordult a tévé felé.

Vettem egy nagy marék kukoricát, és néhány szemet bekaptam.

– Szerintem kizárólag a gyagya amerikaiak kedvéért formálták ilyenre a karakterét.

– Aha, szóval valójában erre a típusra gerjedsz? – kérdezte vidáman csillogó szemmel. – Jobb, ha ezt észben tartom.

Belle odakapta a fejét, és kérdőn felvonta a szemöldökét.

– Ne feledd, hogy kapcsolatban vagy – emlékeztette Edwardot. – Ne kényszeríts rá, hogy megírjam Davidnek, hogy nem bírsz magaddal!

– Tényleg, hol van David? – kérdeztem.

– Hohó, lassan a testtel! Mintegy mellékesen jegyzem meg, hogy én, mint a walesi herceg, olykor kénytelen vagyok mindenféle gyagya amerikaiakkal múlatni az időmet – Edward védekezőn feltartotta a kezét, majd rám mutatott –, többek közt ezzel a példánnyal. Meg kell hogy mondjam, ha róla van szó, elkél minden segítség.