Csáji László Koppány

Szemelvények Hunza
szellemi néprajzkincséből

Tündérek kihalófélben
Harmadik könyv

[Első könyv: Fehér hunok nyomában Ázsia szívében
Második könyv: A hunok történelme és utódnépei]

Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Szöveggondozó
Bognár Antal
Király Farkas
Kovács Ildikó

Tördelőszerkesztő
Szondi Bence

A címlapon
Fafaragásokkal díszített házfal Ganeshben

© Csáji László Koppány, 2022
© Napkút Kiadó, 2022

ISBN 978 615 6409 18 8

Támogatónk

Az e-könyv megjelenését támogatta a Nemzeti Kulturális Alap

Előszó az elektronikus (javított) kiadáshoz

A Tündérek kihalófélben három kötete fordulópontot jelentett az életemben, több szempontból is. Egyrészt ráirányította a figyelmemet a sztyeppei népek történelmére és néprajzára, másrészt az írás során, majd pedig az újabb és újabb kiadását indukáló, kedvező olvasói fogadtatás miatt rengeteg emberrel ismerkedtem meg, harmadrészt pedig azért, mert az a négy év, amit a hunzai terepmunkám előkészítésével, majd e könyv megírásával töltöttem (2000–2004) alapozta meg bennem az elhatározást, hogy tudományos igényességgel írjak. Evans-Pritchard szavai mélyen belém ivódtak: „Néha azt mondják, hogy bárki képes megfigyeléseket tenni és könyvet írni valamely primitív népről. Ez valószínűleg igaz, de egy ilyen mű nem sokat adna az antropológiának. A tudományban, ahogyan a mindennapi életben is, arra találunk rá, amit keresünk. Nem adhat válaszokat senki olyan kérdésekre, amiket nem is ismer. Ezért tehát az első fontos feladat az elméleti kérdések alapos tanulmányozása, még mielőtt terepmunkába kezdenénk. Tehát ismerni kell, hogy mire figyeljünk, hogyan lássunk, minek van jelentősége tudományosan. Alapvetően fontos, hogy felismerjük: a tények önmagukban nem bírnak jelentéssel. Ahhoz, hogy jelentőséget kapjanak, alkalmasnak kell lenniük az összehasonlításra, általánosításra (absztrakcióra). Nincs értelme vakon mennünk a terepre. Ahhoz, hogy valaki pontosan tudja, mit akar megtudni, először el kell mélyülnie a szociálantropológia tudományában.”[1] (ford. Csáji László Koppány) E gondolat is közrejátszott abban, hogy a 2000-es években elvégeztem a Pécsi Tudományegyetemen a néprajz és kulturális antropológia szakot, majd doktori fokozatot szereztem.

Néprajzkutatóként, kulturális és szociálantropológusként visszatekintve a Tündérek kihalófélben köteteire, elméleti és módszertani szempontból nagyon sok részt átfogalmaznék, átírnék, beledolgoznék egyéb szakirodalmi munkákat[2] annak ellenére, hogy a tények és adatok, amelyeket 2004-ben leírtam, változatlanul hitelesek, vállalhatók (mint az akkori tudásom lenyomatai). Azonban egy jelentősebb átírás, újabb (pl. az azóta született vagy akkor kimaradt) szakirodalmi munkák, tudományos elemzések felhasználása/bevonása révén már valójában egy új könyv születne. Ezért döntöttem úgy, hogy csak kisebb hibajavításokat, értelmező jellegű kiegészítéseket végzek a három köteten, és az elektronikus, e-könyvként történő, 2022-es kiadáshoz külön előszót írok. Ha nem érezném úgy, hogy a kötet adatai, gyűjtőmunkám eredményei hitelesek és mindmáig érdeklődésre tarthatnak számot, nem járultam volna hozzá az új, elektronikus kiadáshoz. Kérem azonban, hogy elnézően olvassák a művet, hiszen az akkori (28–31 éves) szerzőtől nem volt elvárható a később megszerzett tudományos tudás elméleti és módszertani ismereteinek alkalmazása. Mind az útleírás (I. kötet), mind a hunok sokszálú történelmét áttekintő II. kötet, mind pedig a Hunzában folytatott terepmunkám tanulságait tartalmazó III. kötet ismeretterjesztő munka, és nem a szűkebb értelemben vett tudományos szakirodalom.

Abban, hogy a hunok népességtörténelmére koncentráló középső (II.) kötet máig megállja a helyét, komoly szerepe volt Erdélyi István professzor úrnak, aki 2002-től 2004-ig rengeteg időt szánt arra, hogy az egyes fejezeteket átbeszélje velem, a rá jellemző precizitással szakmai lektorként átfésülje a szöveget, és javításokat javasoljon. Számomra olyan volt az egyeztetéseinkkel töltött három esztendő, mintha témavezetőm lett volna egy PhD-oktatáson. Régészként és történészként olyan kérdésekre is ráirányította a figyelmemet, ami felett egyébként átsiklottam volna. Rendkívül hálás vagyok neki azért, hogy bevezetett a hun-kutatásba és a sztyeppetörténetbe. Az e-könyvként történő kiadást a 2020-ban elhunyt mesterem emlékének szeretném ajánlani.

Pakisztáni és indiai terepmunkáim után figyelmem a tágabb értelemben vett sztyepperégió népességtörténetét, történeti néprajzát tovább kutatva a sztyeppe középső szakaszára (a Volga és a Jenyiszej folyó közötti térségre) terelődött. Ebben komoly szerepe van az Erdélyi István által nekem bemutatott – Magyarországon akkor még ismeretlen – Szergej Botalov orosz régésznek és történésznek, aki egyik legjobb barátommá vált. Az ő meghívására utaztam a Kazak-sztyeppe északnyugati régiójába, az Urál-hegység déli és középső térségébe, a Volga–Káma vidékére és Baskíriába, továbbá az orenburgi terület sztyeppéire. Hosszú utazásokat tettünk, és hatalmas anyagot gyűjtöttem az évek során. Ezekből írom immár egy évtizede a Kincses Urál című monográfiámat. A 2009 májusában Szergej Botalov által felfedezett régészeti lelőhely (az Uelgi-tó partján) mára a korai, VIII–X. századi magyar történelem és a keleti magyarság kutatásának új dimenzióját nyitotta meg, és nemcsak az orosz és magyar, hanem a nemzetközi régészszakma fókuszába is került. Magyarként én jártam ott elsőként, a felfedezést követő évben, 2010-ben, majd 2012-ben és 2013-ban is. Már 2010-ben több száz fotót készítettem a gazdag leletanyagról, és újra meghívtam Magyarországra és Erdélybe Szergej Botalovot előadást tartani. Szergej az Orosz Tudományos Akadémia és a Dél-Uráli Állami Egyetem egyik vezetőjeként a korai magyar történelem kutatásában mérföldkövet jelentő ásatásokat végzett, nem csak Uelgiben. Az Uelgi ásatásokról megjelent első magyar nyelvű írását én fordítottam le egy tanulmánykötetbe 2011-ben.[3] Felismerve azt, hogy a régészszakma számára korszakos jelentőségű feltárásról van szó, felkerestem az MTA Régészeti Intézetének akkori igazgatóját, Bálint Csanádot, aki egy fiatal kollégájához, Türk Attilához, a Szegedi Tudományegyetem régész doktoranduszához irányított. Attila rögtön felismerte a leletek jelentőségét, és azóta nemcsak a Magyar Tudományos Akadémia által 2012-ben létrehozott Magyar Őstörténti Témacsoport (jelenleg: Magyar Őstörténeti Kutatócsoport) vezetője, hanem a Pázmány Péter Katolikus Egyetem régészeti tanszékének vezetője is. Mivel nem vagyok régész, összeismertettem Szergej Botalovval, 2013-ban már együtt utaztunk a helyszínre, és vettünk részt interdiszciplináris nemzetközi konferencián Sadrinszkban, Cseljabinszkban és Uelgiben. Ennek hatására indult újra a nyolcvanas évek elejétől több évtizedre megrekedt magyar–orosz régészeti együttműködés, ami azóta sok szálon fut, és kitűnő szakmai kezekben van. A Magyar Televízió részére 2014-ben Szergej Botalovval és Türk Attilával már közösen készítettünk dokumentumjátékfilmet az Uelgi ásatásokról.

Türk Attila mára e korszak kutatásának nemzetközi hírű, meghatározó alakjává vált. Már 2012-ben elvittem az Uelgi-tóhoz az akkor frissen végzett fiatal régész barátomat, Makoldy Miklóst is, aki azóta a Magyarságkutató Intézet Régészeti Intézetének vezetője lett. Régész barátaimmal folytatott beszélgetéseim (és vitáim), majd a 2012–1014 között az ISZKI Genetikai Laboratóriumvezetője (Pamjav Horolma) által létrehozott interdiszciplináris kutatócsoport szociálantropológus tagjaként folytatott kutatómunka révén a figyelmem egyre inkább az etnicitáskutatás felé terelődött. Ezt hasznosítottam a hunokról és a hunzakutokról szóló későbbi írásaimban is, amihez nagy segítség volt, hogy a Tündérek kihalófélben című könyvem eljutott Hunzába, és a világháló lehetővé tette, hogy kutatásaimat az online térben és az elektronikus kommunikáció segítségével is folytassam. Hároméves munkával készítettem el a hatalmas terjedelmű archaikus hőseposz, a kirgiz Manasz műfordítását. Ez a mű néprajzi kincsesbánya: olyan ablakot nyit a sztyeppei lovasnomád világra, amely a régészeti leleteknél élőbb, a történeti forrásoknál pedig igazabb, hiszen önmagukról mondták és őrizék meg e tudást évszázadokon keresztül az énekmondó specialisták, a manaszcsik. A lovasnomád világ népességtörténeti folyamatairól, gondolkodásáról, habitusáról, értékrendjéről és bonyolult etnikai csoportképző elveiről írtam A sztyeppei civilizáció és a magyarság című kismonográfiámat. Rendkívüli népszerűsége mutatja, hogy e kérdés nemcsak a szakmát, hanem a nagyközönséget is érdekli.

Az előbbiekben ismertetett tanulmányaimnak és újabb kutatásaimnak köszönhető, hogy 2007-től a Napkút Kiadó újonnan indult, Ómúltunk Tára című tudományos ismeretterjesztő kismonográfia-sorozatának szerkesztője lettem, és olyan tudósok munkáit gondozhattam, mint Cvetelin Stepanov, a nemzetközi hírű bolgár bizantológus, akinek nálunk megjelent munkáját (Lovasnomád birodalmak és városlakók) a következő évben a neves BRILL Kiadó adta ki angolul, csakúgy, mint már említett Szergej Botalov két könyvét és Olekszij Komar ukrán régész nagymonográfiáját. Az általam szerkesztett művek szerzői között meg kell említenem Veres Péter történészt és néprajzkutatót, aki a magyar őstörténeti kérdések elismert szakértője (a Magyar Tudományos Akadémia – ma már nyugalmazott – főmunkatársa), és Ajbolat Kuskumbajev kazak történészt, aki a keleten maradt magyarság kutatásának neves képviselője. Két kötetet is publikált a sorozatban Erdélyi István professzor úr (egyiket édesanyja családnevén, Petrik István néven). A teljesség igénye nélkül kiemelem még a populáció- és filogenetika neves képviselőjét, Pamjav Horolmát, és a magyar régészet egyik nagy alakját, Fehér Gézát, továbbá Szathmári Botondot, Barta Zsoltot, Szultan Katancsijevet. Az általában több kiadást is megélt kötetek közül jónéhány mára a hazai egyetemi oktatás segédanyagává vált. A sorozat köteteinek jó része e-könyvként elérhető.[4]

A Hunza-vidék tanulmányozását nem zártam le e kötetek megírásával, de a későbbiek során szűkebb témára fókuszáltam. Ilyen volt például az északnyugat-indiai rabarik és rádzsputok között végzett kutatóutam. Az online kommunikáció, és újabb terepmunkám során hunzai ismerőseim segítségével sikerült kontextusba helyeznem sok olyan adatot, amit vagy nem értettem megfelelően, vagy amire nem figyeltem fel korábban. A hunzai központi könyvtár (Karimabadban) a Tündérek kihalófélben című munkámat is megszerezte, és angol nyelvű cikkeimet a helybeliek nagy örömmel és megelégedéssel olvasták. A Pécsi Tudományegyetem Néprajz – Kulturális Antropológia Tanszékén szereztem BA, MA diplomát, majd PhD fokozatot, így az ismeretterjesztő és útleírás jellegű munkáim után tudományos elemzéseket is publikálhattam. Azoknak, akik a Tündérek kihalófélben vaskos köteteinek olvasása felkelti az érdeklődését, és szívesen olvasnának részletesebb, tudományos elemzéseket is e témáról, kiemelek tudományos publikációim közül néhány, a témához kapcsolódó írásomat:

Csáji, László Koppány (2011): Flying with the Vanishing Fairies. Typology of the Shamanistic Traditions of the Hunza. American Anthropological Associacion (AAA) Anthropology of Consciousness 22(2): 159–87.

Csáji László Koppány (2012): Cтепная цивилизация и регион урала. Uсследовательские направлния и возможности в ходе комплексного историко-этнографического изучения степныхскотоводов-кочевников и других постоянно связанных с ними земледельческих народов. Part II. Chelyabinskij Gumanitarij Vol. 8. (17), Rossijskaya Akademia Nauk, Uralskoje Otdelenie – Gumanitarnih Nauk, 2012 (u.p.)

Csáji László Koppány (2013): About the role we could imagine for the White Huns (Hephtalites/Var-Hiuns) in the ethno-cultural roots of the Hunza’s current population, and placing the Hunzakuts’ shamanic practicies within the Eurasian shamanic repertoire. Was Hunza a refuge of the White Huns? In: Sergey G. Botalov – Nikolay N. Kradin – I. E. Ljubanskij (eds.): The Hun Forum. (Origin and identification problems of the Eurasian Huns culture). Ministry of Education and Science of the Russian Federation, South Ural State University, South Ural Branch of the Institute of History and Archeology of the Ural Branch of Russian Academy of Sciences, Chelyabinsk, 2013: 384–404.

Csáji László Koppány (2013): Была ли Долина Хунза прибежищем белых гуннов? In: С. Г. Боталов (главный редактор), Н. Н. Крадин – И.Э. Любчанский (ред.): Гуннский Форум. Проблемы происхождения и идентификации културы евразийских гуннов. Министверство Образованияи Науки Российской Федерации – Южно-Уральский Государственный Университет – УрО РАН Южно-Уральский Филиал Института Историии Археологии, Челябинск, 2013: 404–440.

Csáji László Koppány (2014): Etnográfia a föld alatt? Mivel járulhat hozzá a szociál- és kulturális antropológia a régészet etnicitásolvasataihoz és a társadalomtudományokkal közös diskurzushoz? [Ethnography underground? How can social and cultural anthropology contribute to readings of ethnicity in archeology and discourse shared with the social sciences?]. Századvég 73(3): 69–99.

Csáji László Koppány (2018): Ethnic Levels and Ethnonyms in Shifting Context: Ethnic Terminology in Hunza (Pakistan). In: Hungarian Historical Review 7(1): 111–135.

Csáji László Koppány (2018): A sztyeppei civilizáció és a magyarság (negyedik, bővített, javított kiadás, e-könyv). Budapest: Napkút Kiadó, 2018

A most e-könyvként megjelenő Tündérek kihalófélben egy hosszú kutatómunka eredménye, és egyben első lépés az egyre fókuszáltabb, alaposabb tudományos munkák felé. Szeretettel ajánlom e háromkötetes írást mindazoknak, akik a világ e máig alig ismert térségének kortárs világába és múltjába kívánnak bepillantani, vagy a hunok történelmére, lehetséges utódaikkal kapcsolatos elméletekre kíváncsiak.

Budapest, 2022. január 9.

Csáji László Koppány

Bevezető

Hármas könyvem előző két kötetéből megtudhattuk, kik is voltak a hunok (pontosabban, hogy milyen jelentésrétegei vannak a különböző szóhasználatokban), különösen részletesen szóltam a fehér hunokról, heftalitákról; különböző népekről merült fel az, hogy talán utódaik lehetnek. Az első kötet részletes útleírásában megismerhették utazásomat Afganisztán és Pakisztán határvidékén, a kovárok és a hunzakutok földjén, ahol sokan már korábban is a hunok feltételezett utódnépeit keresték.

A harmadik kötet témája az itt fellelt gazdag néprajzkincs rövid ismertetése: a Hunza-völgy etnikai megoszlása, alapvető néprajzi különlegességei, érdekességei és mindenekelőtt a hunzai samanizálás szokás- és hiedelemrendszere (az egyes szellemvilági lények és a velük kapcsolatot tartó személyek bemutatása). E vállalkozást nem vihetem végbe a teljesség igényével, a kulturális antropológusok és az érdeklődő olvasó számára Hunza és Nagar e kincseinek csupán keresztmetszetét adhatjuk általa. Ezért a kötet talán még több kérdést indukál, mint amennyire választ ad.

A kötet végén a fehér hunok régészeti és néprajzi nyomait, a nekik tulajdonítható kulturális elemeket mutatom be vázlatosan; e fejezet a későbbi kutatásokhoz is irányt mutathat.

Fontosnak tartottam kutatóutunk leírását és a történeti-néprajzi fejtegetéseket kiegészíteni az expedíció alatt született verseimmel.

A főleg néprajzi adatokat és népmeséket tartalmazó záró kötetben a hunzakut – főleg burusaszki – szavak leírására a hunzai latin betűs átírást alkalmazom, ahol a ’ts’= a magyar ’c’ hangot jelöli, az ’sh’ = a magyar ’s’ hangot, az ’s’ = a magyar ’sz’-t, a ’ch’ = a magyar ’cs’-t, a ’ph’ = a magyar ’p’-t („zártan”), a ’j’ = a magyar ’dzs’-t, a ’y’ = a magyar ’j’-t, az ékezetes betűk pedig a hosszú – általában hangsúlyos – magánhangzókat. Egyébként az átírás a magyar helyesírási rendszerhez áll közel, így az olvasók számára viszonylag könnyen érthető. Azért nem írtam át a szavakat magyar fonetika szerint, mivel az az elenyésző mennyiségű szakirodalom, amely a témában rendelkezésre áll, kizárólag angol és más idegen nyelven olvasható, így a magyar betűkészlet szerinti leírás megnehezítené azonosításukat a hivatkozott és az egyéb hozzáférhető irodalomban. A nemzetközi fonetikai katalógus (IPA) használata esetén pedig a nagyközönség csupán egy szűk köre tudná a szavakat kiolvasni. Ez az oka annak is, hogy Hunza és tágabb környékének földrajzi neveit – eltérően a hármas könyvemben általánosan alkalmazott magyar helyesírás szerinti alakoktól – a szakirodalmi tájékozódás megkönnyítésére a bevett angolos alakban használom.

A saját gyűjtéseimen, tapasztalataimon kívül főleg John Clark, Stephen R. Willson, David Lorimer és John Mock műveire támaszkodtam,[5] így a kötet nem kizárólag az én munkám gyümölcse, hanem az eddigi szakirodalom rövid összefoglalása is (a konkrét hivatkozásokat a lábjegyzetekben külön jelölöm).

Jelen kötetemet a térség hazánkban méltatlanul elfeledett magyar származású kutatóinak, Leitner Gottlieb Vilmosnak[6] és Ujfalvy Károlynak[7] (Charles-Eugène Ujfalvy de Mezőkövesd) ajánlom, akikről a második kötet utolsó részében írtam részletesebben.

Ez a kötet hivatott választ adni arra is, miért is lett mindhárom kötet szimbolikus értelmű összefoglaló címe a Tündérek kihalófélben – azonban magyarázkodás helyett ezúton csupán köszönetet szeretnék mondani az olvasónak megtisztelő figyelméért.

Hunza és környékének népei

Hunza szellemi néprajzának ismertetése

A Hunza-völgy népei

A Hunza-völgy és annak megannyi mellékvölgye, tehát a történelmi nagy Hunza tájegység lakóit attól függően, hogy a Hunza vagy a Nagar Királyság alattvalói voltak-e, hunzakut[8] és nagarkut gyűjtőnévvel illették, ami nem nyelvi vagy nemzetiségi, hanem egyszerűen politikai hovatartozást jelentett. A Hunza Királyságon belül a hunzai burusókon – a burusaszki nyelvet beszélő, szűkebb értelemben vett hunzakutokon – kívül számos más nemzetiség is él, melyek kisebb mértékben és arányban a nagarok között is megtalálhatók (kivéve a bericsókat^1). A hunzai és nagari burusókon kívül a terület lakói még a domáaki/dumaki nyelven (saját nyelvükön dom) beszélő bericsók, a sina nyelvű „déli” népek és a wakhi nyelvet beszélő, tádzsikokkal rokon „északi” népek. A déli és az északi megjelölés persze elég viszonylagos, hiszen légvonalban az északi és déli „régió” határa között alig ötven-hatvan kilométer van, és az S-alakú völgyben néha a kelet-nyugati megosztás lenne alkalmazhatóbb. A nyelvi tagozódás azonban elég zárt, könnyen elhatárolódik, hogy melyik nyelvet hol beszélik. A felsoroltak közül a nagarkut és a hunzakut tehát egy nyelvet beszél, burusaszkit. A bericsók, wakhik és sinák teljesen más nyelveket, sőt más nyelvcsaládba tartozó nyelveket beszélnek, és kultúrájukban, arcberendezésükben is különböznek egymástól.

Korábban perzsául (fárszi nyelven) írták a feljegyzéseket e vidéken, a levelezés is perzsa nyelven folyt a módosított arab ábécével, és 1947-ig az iskolákban is így tanították írni a gyerekeket. 1947 után próbáltak áttérni az urdura, de a perzsa nyelvet máig sokan ismerik. Ma már az urdu is viszonylag széles körben használatos.

A burusaszki nyelvnek saját írásbelisége nincsen, bár történtek kísérletek mind a latin betűs (például Allama Nasiruddin Hunzai által), mind az urdu ábécé átvételére és megfelelően módosított alkalmazására, mindmáig sikertelenül.

Hunza – és ezen belül a Baltit-erőd– szimbóluma, amelyet stilizált tulipánként és íjként is értelmeznek

Hunzák és nagarok (burusók)

A nagarok és a hunzaiak testvérnépek, nyelvük – a burusaszki – is, valamint a Trakhan-dinasztiára visszavezetett történelmük és „honfoglalás-mondájuk” (eredetmondájuk) is közös, bár könnyen lehet, hogy a társadalom két rétege külön-külön eredetű, és csak a vezető réteg érkezett a hódítókkal sok száz évvel ezelőtt. Másik elnevezése a nyelvüknek: ’misháaszki’, azaz: ’ahogy mi beszélünk’ (jelentése: a mi utunk, a mi nyelvünk).

A burusaszki nyelv nyelvcsaládba nem sorolható, különleges nyelvi sziget.[9] Négy névszói osztálya van: 1. hímnem; 2. nőnem; 3. élőlények és élettel felruházott tárgyak neme; 4. az élettelen dolgok neve. A húszas számrendszerre épül a számsoruk, mint például a baszk és néhány kaukázusi nyelvé. Így például a kilencven: ’wálti álter tórumo’, azaz négy-húsz-tíz, ’négyszer húsz meg tíz’.

A burusaszki nyelv beszélőinek száma összesen 100 ezer körüli, de ha hozzávesszük a nyelvet megtanult más anyanyelvű hajdani „alattvalók” utódait, a szomszéd népeket és a távolabbi, részben eltérő, a Yasin völgyében beszélt (archaikusabb) burusaszkit is, ennél magasabb. Anyanyelveként talán e népesség kétharmada beszéli. A nyelvben tíz magán- és harminchat mássalhangzó van.[10] Alany-tárgy-állítmány (SOV) sorrendű a mondatszerkezete. Két fő ága a yasini és a hunzai (hunzai-nagari burusaszki). Egyesek szerint a kettel, tehát egyes paleoszibériai ősnyelvekkel rokonítható (V. N. Toporov), mások szerint ők Észak-India árja hódítás előtti őslakosainak leszármazottai (D. L. R. Lorimer). A nyelvészek vitája ma is tart, valószínűleg egyhamar nem születik megoldás. A vezető nézet szerint nyelvcsaládba besorolhatatlan különlegesség.

Egy teljes évezreden át háborúztak egymással a hunzák és nagarok, tehát a folyó jobb partján Hunza és bal partján Nagar emberemlékezet óta farkasszemet néz egymással. A két központi terület – Hunzában Baltit, Altit, Ganesh és Karimabad, illetve Nagarban Sumayar és Nagir – városai éppen szemben fekszenek egymással (bár Nagirhoz a Hispar folyó mentén néhány kilométert kell haladni dél felé, úgyhogy kissé már zártabb helyen fekszik, az „amfiteátrumon”, a Hunza-völgy medencéjén kívül).

A nagar területeken élők síita muzulmánok, a hunzák (Ganesh városa, illetve Dorkhan, Garelt és részben Murtazabad kivételével) iszmailiak. Ez persze leegyszerűsítés, mert például a karimabadi Dzsilál barátunk is síita, de döntően igaz az elhatárolásra az előbbi kijelentés. Shaukat Ali Khan, a nagarok utolsó, trónfosztott thámja ma Nagirban él, míg a hunzák volt uralkodója, Ghazanfar Ali Karimabadban szállodát nyitott, és új palotájában lakik.

A hunzai burusaszki nyelvet beszélők sem egységesek, két – nemcsak rangban, hanem kinézetben is – különböző réteg alkotja a szűkebb értelemben vett hunzákat. Egyikük a thámó,[11] vagyis uralkodó réteg, a másik a burusó, vagyis a köznép. Eredetét tekintve a burusókat tartják őslakóknak, a thámókat hódítóknak, Girkis fiainak, akik egyben az ég szülöttei, vagyis az ayeshók. Az uralkodó réteg tehát a thám és a thámó, a thámok közelebbi és távolabbi rokonai, akik a lakosságnak csak mintegy nyolcadát teszik ki, egyfajta „nemesség”. Elkülönülésük ma már relatív.

A thámok világosabb bőrűek, barnább hajúak, talán még gyakoribb közöttük a kék és a zöld szem. Hasonló a helyzet Nagarban is, ahol azonban természetesen nem ayesho dinasztia uralkodott, hanem a szintén a Trakhan-dinasztiából eredeztetett Moglot utódai, szintén thámok, hasonlóan réteges társadalmi felépítésben.

Öregemberek Altit faluban

Öregemberek Altit faluban

Bericsók (domok)

A dumaki/domaki (vagy másképpen: beriszki) nyelvet beszélő bericsó nép fiai egyetlen falut laknak, Múminabadot (Moominabad), azaz Múminfalvát (korábbi nevén Berishalt), amely Altit és Karimabad között fekszik (néhányan Dórkhanban is élnek állítólag, sőt egy-két bericsó más falvakban is). Mindössze néhány száz fős lélekszámukkal kihalófélben lévőnek tekinthető különleges nyelvük talán indoeurópai, valamelyik kasmíri nyelvhez hasonló dárd nyelv.[12] Nagarban a Bericho Kor nevű terület a Barpu-gleccser oldalában arra enged következtetni, hogy a nagarok is valamilyen kapcsolatot tarthattak velük. Ennek a tájegységnek a neve egyébként ’berichó-barlang’ jelentéssel bír, talán valaha kultikus terület volt a bericsó zenészek vagy kovácsok számára. A hunzakutoknak szolga- vagy kiszolgáló népe volt ez. Nászajándékba kapták Baltisztánból őket, így kerültek ide[13]. Két hivatásuk-feladatuk van: a kovácsmesterség és a zenélés. A hunzai burusók máig lenézik őket, bár rájuk szorulnak e két vonatkozásban: a hunza sámánok, a bitánok számára is csak bericsó nemzetiségű, háromfős csapat zenélhet.

A kovácsmesterséget vagy a zenélést egyébként hunzakut nem is művelheti – legalábbis hivatásszerűen nem. Ez fontos társadalmi tabu, ami egyrészt kijelöli azt a szociális fülkét, ami a bericsó közösség társadalmi helyét, funkcióját meghatározza, de egyben fennmaradását is elősegíti. E határkijelölő foglalkozások révén nemcsak nyelvi, hanem szakmai csoportként is betagolódnak Hunza társadalmába, de egyúttal különállásukat is rögzíti. Hasonló ez az elkülönülés a hagyományos hindu dzsáti-rendszerhez[14].

Az iszmaili iszlám hitet hunza uraik parancsára vették fel kétszáz éve, amikor maga Hunza legtöbb faluközössége is felvette azt.

A hunzaiak egyik válási típusukat nevezik ’bériski taláaq’-nak, amikor a férj a hűtlen vagy bizalmára nem méltó feleséget úgy hagyja el, hogy azt a házából kiutasítja, és nem ad mellé hozományt, ajándékot vagy a vagyonának reá eső részét, ami máskülönben illő lenne. Ennek nyomós oka van, valami komoly bűn. Korábban a bericsók állítólag egyáltalán nem ismerték a válást.[15]

A bericsó zenekar (’híkum’) három (ritkábban négy) főből áll; egyikük a nagy, basszus, ritmuskeltő dobot használja, a másikuk a kis, pergő, két félgömbszerű, apró – a tibetihez hasonló – dobon játszik, míg a harmadik a töröksípon a dallamot adja. Van egyszerű furulyájuk is, de a zenekar nemigen használja. Az esküvőkön, különleges alkalmakkor és a sámán számára is az előbbi öszetételben lépnek fel a bericsó zenekarok. Többféle dal- és zenei stílust ismernek, amelyekre itt nem térek ki.

A ’bázum étas’ nevű zenés-táncos mulatság, amit korábban a hunzai férfiak rendeztek zenészekkel, mára a borivás és a szerelmes dalok meg a tánc keltette állapot miatt a pakisztáni hatóságok által tiltott szórakozás lett, és egyre ritkább.

Jellemző, hogy amikor a sámán befejezte táncát és révülését, a kecskénkre – melyet barátainkkal meg akartunk sütni egy tábortűzön, hiszen a sámán a levágott fejéből kiszívta a vért, tehát úgyis hamar el kellett fogyasztani – azt mondta, hogy gonosz szellemek költöztek belé, ezért mi és a burusók nem ehetjük meg, csak a bericsók. Nekik ez nem árt, mások megbetegednének tőle. Így aztán nekik adtuk a zenéjükért az egészet. Nagy nevetve el is vitték, és, gondolom, jót ettek belőle.

A sinák

Nagarban Chalt városa, továbbá a Chaprot és a Bar völgyek falvai sina nyelvűek, illetve délre Naltar, Jaglot, Gwachi szintén sina többségű. A volt Hunza Királyság területén pedig kis részben Ganesh, Dorkhan, Garelt, Aliabad, Murtazabad falvakban találni sina nyelvűeket; Hassanabad és Khizerabad között pedig döntően sina nyelvű települések sorakoznak. A sina az itt felsorolt nyelvek közül az egyik legtöbbek által beszélt nyelv, hiszen oly távol, Hunza határán túl is beszélik (például Kohisztán vagy Ghizar területén), a világon mégis alig ismert. Dárd nyelv, az indoárja és az iráni nyelvekkel is szoros kapcsolatot mutat. Összesen körülbelül százötvenezren beszélik. Híres lovas nép ez, a hegyi ’szabad’ pólót a csitráliak és a sinák űzik legjobban.

A „valódi” vagy keleti dárd nyelvek közé sorolható a kasmíri és a kohisztáni (baskarik, garvi, torvali, maiján) nyelvekkel együtt.[16] Más vélemények szerint (G. Morgenstierne, J. Block) a sina és a többi dárd nyelv is inkább az indoárja nyelvekhez köthető, mint az iránihoz, és nem északnyugat felől, hanem délről vándorolhattak ide, bár a középind nyelvfejlődésen nem mentek keresztül. Fő nyelvjárásai a gilgiti, kohisztáni és astori, de Gilgittől egészen Diamarig és Ghizarig (például Punialban) beszélik, továbbá az Ishkoman és Haramosh völgyekben, továbbá Darel és Tangir vidékén is. Gilgit és a gilgiti völgy környékének legfontosabb nyelve. Ez a város egyben a sina nyelvűek központja.

A titokzatos eredetű Trakhan-dinasztia nyelve is egyesek szerint a sina lehetett. Ősi nyelv, talán az indoeurópai nyelvcsalád egyik legkorábbi oldalsó vonalába, ágába sorolható, de a nyelvészek vitája nem zárult még le. Legjobb barátunk, az öreg Jákub is sina anyanyelvű volt, bár Punial tájáról, nem Hunza környékéről. A sínák között a lakosság igen kevert, a hosszú, rőtvörös szakállútól a szőke, kék szeműig és fekete hajú, barna bőrű, barna szemű emberekig talán minden lehetséges átmenet megfigyelhető, bár a csoportosításhoz és kategorizáláshoz behatóbb fizikai antropológiai vizsgálódás kellene. A sinák nyelve viszonylag egységes, társadalmuk azonban négy külön csoportból épül fel, akik fizikailag, politikailag és kulturálisan is elkülönülnek egymástól; ezek a „shin”, a „yeshkun”, a „kamin” és a „dom” csoport. Eredetileg a sina nyelvet a yeshkunok beszélhették, bár a „shin” csoport státusa magasabb. A földművesek és pásztorok nagy része a „kamin” csoportba tartozik, míg a „dom” csoport zenész és kovács társadalmi réteget takar, amely korábban már-már kasztjellegű volt. Ez nem áll ellentétben azzal a nézettel, hogy az eleinte buddhista, sőt sokak szerint később hindu hitű vidéken a sina nyelvű, de idegen eredetű Trakhan-dinasztia is folytatta ezt a kultúrát Néhányan a yeshkunokat burusóknak tartják, akik a sina nyelvet átvették, és a közeli burusó vidékek erőssége miatt megtarthatták magasabb státusukat,[17] a „dom” pedig valószínűleg szintén más népcsoport beilleszkedésének, nyelvi beolvadásának eredménye lehet (l. például Hunzában a dumaki nyelvű, hasonló foglalkozású bericsókat).

Wakhik

A wakhi nép a tádzsikkal rokon, a mai Afganisztán Wakhan-korridorjának területéről vándoroltak, húzódtak le ide, a nagy Hunza területére, pár száz évvel ezelőtt. Állítólag az egyik első településük Boiber volt, körülbelül ötszáz éve, majd Shimshal és Chapursan, később a Hunza folyó mentén egészen Gulmitig hatoltak délre. Békés betelepülés volt ez, vállalva a hunzai thámok uralmát, összecsapás vagy ellenségeskedés nélkül. Békés nép a wakhi, kis falvaikat mégis védhetővé építették, sok helyütt ma is látható az őrtorony, amit az északról be-betörő kirgiz rablók miatt emeltek.

Nyelvük az indoiráni nyelvek közé tartozik, azok pamíri ágába. Mint iráni nyelv tehát a perzsával (fárszival) rokon, és így a nagy indoeurópai nyelvcsalád része. Rokon nyelvei például az iskásmí, zébákí, szanglécsí, továbbá a sughní, rósání (khúfí, bartangí, rosorví, jazguláni és a sarikólí, azaz a sarakol).[18] A nyelvi-néprajzi kutatások hiányát jól mutatja, hogy A világ nyelvei enciklopédia Pakisztánban élő wakhikat nem ismer, holott a Hunza-vidék északi felét, Gojal tartományt túlnyomórészt wakhik lakják… A lélekszámukra és élőhelyükre vonatkozó adatok hiányoznak.[19] A Hunza folyó mentén felfelé haladva Shishut falutól Sostig (Shishkut, Gulmit, Ghulkin, Hussaini, Kharamabad, Passu, Khaibar, Ghalapan, Morkhun, Jamalabad, Ghircha, Afiyatabad, azaz Sost, sőt tovább, Dih faluig) és Chapursanig, illetve keletre a Boiber- és a Shimshal-völgyben a települések elsöprő többségben wakhi nemzetiségű falvak (néhány kivétellel, például Raminj, Chapursanban).

Ennek a wakhik lakta északi területnek a neve Gojal, történelmileg tehát Hunzához tartozott, akik itt nem osztoztak a folyó jobb és bal partján a nagarokkal. A wakhik összlétszáma Hunzában harmincezer körüli.

Saját belső elnevezésük nem wakhi, hanem xik, nyelvük xikvor; burusaszkiul ’guíchiszki’ nyelvnek hívják, a wakhi szó azonban elterjedtebb, Afganisztán Wakhan-korridorja (hosszú, keleti nyúlványa) is róluk kapta a nevét, mivel a kirgizek mellett többségben wakhik lakják. Mi is azt tapasztaltuk, hogy magukat is számunkra wakhinak mondták. A nők feladata itt a tejhez és a tejtermékekhez (jak-, kecske- és juhtejből készült sajt, túró, vaj) kapcsolódó munkákon kívül a pásztorkodás,[20] bár ottjártunkkor láttunk férfi pásztorokat is; igaz, a téli szállásokon az állandó falvakban inkább férfiakkal találkoztunk. Ez elég furcsa, mert a többi népnél általában a férfi lakosság kerekedik fel és viszi a nyájat-gulyát-ménest a magashegyi legelőkre. Itt a nyári szállásokra, a hegyi legelőkre is a nők vonulnak fel, a férfiak inkább a mezőgazdasággal foglalkoznak, amely azonban elég gyatra, a művelhető terület kicsinysége és a sziklás talaj miatt nem is könnyű feladat – igaz, nem ez adja a gazdaság döntő részét (bár ma már a nagyobbik felét igen).

Mégis furcsa, hogy például a Chapursan-völgyben a velük néhány éve megismertetett krumpli bőségesen terem, és mára az egyik fő terménnyé vált. A mezőgazdaság–állattenyésztés férfiak és nők közti megosztása tehát így pont tükörképe a hunzai burusók szokásainak, ahol a nők a földeken dolgoznak, de a hegyi legelőkre az állatokat nem ők viszik föl, és főleg nem ők tartják ott, valamint nem is vadásznak.

Kovárok (khowarok)

E nép, amely főleg Csitrál tartományt lakja, az Északnyugati Határterület körzetén belül Pakisztánban, valamint foltokban más területeken is fellelhető a Hindukus–Karakorum vidékén. Így például Gilgittől északra találunk két völgyrendszert, melyek közül az utóbbi a történelmi Hunza határvidékén fekszik, így a kovárokat is meg kell említenünk Hunza periférikus népei között.

Nyelvük a sinával rokon, a dárd nyelvcsaládba tartozik. Mint ilyen – tehát az indoeurópai nyelvcsaládban az indoárja (ehhez áll közelebb) és az iráni nyelvek közötti, önállónak tekintett „ősnyelv”-csoport –, a nyelvi fejlődésben megőrizte a legrégibb korok nyomait.[21] Rokon nyelvei még a kalas, a kohisztáni, káfiri, kasmíri stb. Írásbelisége csak a kasmírinek van. A szakirodalom Csitrálon kívül a kovár előfordulását nem ismeri, pedig az Északi Területek egyes völgyeiben szintén beszélik, például az Ishkomán-völgyben, a Yasin-völgyben és a Pakora-völgyben, de szórványok vannak az Asumbar-hágó vidékén (Yasin és Ishkomán között), a Naltár-völgyben (a Gilgit–Hunza–Nagar határvidékén) és Ghizarban, sőt a felső-Szvát-völgyben is,[22] sőt Afganisztán legészakkeletibb hegyeiben is beszélik. Yasinban is sokan beszélik a kovárt, a khok nyelvét (innen az összetétel: kho-var), második nyelvként. Több, egymástól néha nagyon eltérő dialektusa van, a legtisztábbnak a Turikho folyó melléki (Észak-Csitrál) kovárt tartják. Beszélői kétszáz-kétszázötvenezer fő körül lehetnek, nem anyanyelvként még körülbelül százezren beszélik.

A kovárok nagyrészt szunnita muzulmánok, északon – a Yarkhun-völgyben és Yasinban – egy tekintélyes részük iszmaili iszlám hitre tért át. Társadalmukban hármas felépítés figyelhető meg, az arisztokrácia, a köznép és a nincstelen munkásréteg (továbbá egymástól eltérő státusú „idegen” népek feletti, különböző uralom). Csitrálban a kovárok vezetője a mehtár volt, aki az 1970-es évekig megőrizte hatalmát országa felett, és azóta is perben áll Pakisztán állammal a földjeiért. Máshol a kisebb, hegyi államokban a kovárok nem szerepeltek uralkodó jelenőséggel. Hunzában jelentőségük csekély.

Igen magas szintű zenei és irodalmi műveltségük (verbális, főleg szájhagyomány útján tovább élő epikus költészet és népdalok) a hegyvidéken messze földön híressé teszi őket. Bár Hunzában a „ha zenész, akkor bericsó” mondás alapján ritkábban kérnek fel kovári zenészeket, de tisztelik és szeretik az ő muzsikájukat is, alkalomadtán fel is fogadhatnak közülük is énekeseket (esetleg énekmondókat) vagy akár egy egész zenekart. A kovárokról a Csitrálról szóló részben az első kötetben írtam részletesen, ezen kívül a Gazin falu és a felső Yarkhun vidéki népdalok külön említést érdemelnek. Az általunk gyűjtött népzenei anyag tekintélyes része kovár zene volt.

Gudzsárok (gojarok)

A gudzsár nép vándor, pásztorkodó nép, dél felől érkeztek kisebb csoportjaik a hegyekbe; az indiai szubkontinensen rengeteg szórványuk található. Nyelvük indoárja nyelvcsaládba tartozik.[23] Vándorló, állattenyésztő nép, akik tehát szétszóródtak a szubkontinensen, és még ezen távoli, hegyi vidékre is eljutottak az elmúlt pár száz évben. Jelentőségük Hunzában és Nagarban nagyon csekély, megbecsülésük alacsony. Többen élnek viszont közülük Dél-Csitrálban és Ghizar egyes részein. Hunzába a Karambar-hágó környékéről hajtják át az állataikat időnként. Őshazájuk az indiai Gudzsarat lehetett. Mielőtt azonban a XIII–XV. század környékén Gudzsaratban az irodalom és a zene felvirágzott volna, ezen csoportjaik már úton lehettek, mivel szétszóródásuk nem hirtelen történt, hanem lassú fokozatossággal, és erre vonatkozó kulturális emlékeik nincsenek.

A nép neve is a tehénpásztorkodásból ered, hiszen a ’gu’ nyelvükön szarvasmarhát jelent. Kisebb mértékben ugyan, mint szomszédaik, de mezőgazdaságot is folytatnak, szélsőséges adottságú területeken, kietlen, alig lakható környezetben. Ezért aztán nem egy tömbben élnek, hanem a „vezető” lakosság (burusó, kovár, sina) által kevésbé használt, magasabban fekvő vagy nehezebben megművelhető területeken élnek és dolgoznak, így egymástól is eltávolodva. Keveredésük-beolvadásuk foka azonban csekély, mivel csak a saját közösségükből házasodhatnak (tehát szigorú endogám közösség). Csitrálban főleg a kovár nyelvet használják, Ghizarban kovárt és sinát, tehát a „nyelvi beolvadásuk” erőteljes, annak ellenére, hogy társadalmi beolvadásuk nem.[24] Mi a Thui-völgyben találkoztunk gudzsárokkal.

Egyéb környékbeli népek

Mindezen túl szomszédok és így gyakori látogatók Hunzaföldön a balti-pák, azaz a tibeti nyelven beszélő muzulmánok; az északi hegyek nomád lakói, a kirgizek, továbbá kisebb kohisztáni népek, puniáliak, yasini burusók, sarakolok. Velük hármas könyvem más fejezeteiben többet foglalkozom, tehát itt mellőzöm részletezésüket. Ma már nincsenek Hunázban ’marúcok’, de valaha ők voltak az aranymosók, akik kifejezetten ezen mesterséget űzték, és itt telepedtek le. Akiket említeni kell még, azok a perzsa bölcsek, hittérítők és tanítók, akik az utóbbi néhány száz évben oly gyakori látogatói voltak Hunzának. Ennek jelentős a kulturális hatása. Talán éppen ezért a „lingua franca” a vidéken a perzsa volt, a hajdani hunzai iskolákban is a perzsát (fárszit) tanították az írás-olvasás és az idegennyelv-órákon. Ez a perzsatudás természetesen magára a burusaszki nyelvre is erősen hatott.

Bor és pálinka

A muzulmán világban kevés az a nép, amely ősi szokásai szerint alkoholt készít, főleg, ha az adott államban az erre vonatkozó írott és íratlan törvények igen szigorúan tiltják ezt. Márpedig Pakisztánban még külföldiek sem ihatnak alkoholt legálisan, sőt be sem hozhatják azt az országba.. Van persze kivétel, hosszadalmas, bürokratikus engedélyezési procedúra alapján lehet sört kapni például egyes luxushotelekben, ahol páncélszekrényben őriznek ilyet, és külön terem szolgál az elfogyasztás helyéül, ki nem vihető onnan. Hunzához a legközelebbi ilyen lehetőség Iszlámábád és Pesavár, tehát megközelíthetetlenül távoli. Mégis néhány vidéken saját, ősi hagyományaik szerint készítenek bort is, pálinkát is. Ezek közül Hunzát, Puniált és a Kalash-völgy vidékét említem meg, mint a három fontosabb „alkoholizáló” vidéket. A kalashoknál kóstolt bor inkább gyengébb „murci” volt, mert – saját elmondásuk szerint – „elfogy, mire megérne”, a puniáli alkoholvásárlásunk során csak pálinkára akadtunk, míg Hunzában viszonylag könnyen – bár szigorúan illegálisan – kaphatni bort is, pálinkát is.

A bort földbe ásott agyagedényekben érlelik a házak földszintjén, a pálinkát ügyesen készített célszerszámmal, agyagedényekkel és azok rézcsővel történő összekötésével megépített lepárlóval főzik.

A bor – alkohol – általános elnevezése ’mél’, a szőlőboré ’shún’. Délebbre a bor neve (például Punialban) ’bo’, ’mo’, míg a pálinkáé általánosan ’arak’. A bort főleg szőlőből, málnából vagy eperből készítik. Külön szőlészeti-borászati edzköztárat nem találtunk; amikor erről kérdeztünk, azt mondták, hogy az nyomra vezetné a pakisztáni rendőrséget. Lehetséges tehát, hogy csak az utóbbi időkben „tűnt el”. Erre enged következtetni az a tény is, hogy a népszokások rengeteg borhoz kapcsolódó rítust őriztek meg (például az esküvőn „a boroskancsók kihozatalának szakasza” külön része a rítusnak). A szőlőt kézzel és faeszközökkel törik meg és préselik ki. Az egyébként más célokra is szolgáló dézsából a végső érlelőedénybe öntik, amit utána csak egyszer „seprűznek le”, leszívva a lerakódó anyagról a megérett nedűt. A különlegességen túlmenően, ami egyfajta misztikus felhangot adott a kóstolásnak, nem estünk hanyatt a minőségétől.