Az ártatlanság ára

Judith Whimsey

2022

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

Írta: Nagy-Trábert Judit

Lektorálta: Zilaji Krisztina

A könyv tartalmára a szerzői jogról szóló törvény vonatkozik, azaz a könyvben minden írás az írónő tulajdona, melyet kimásolni és felhasználni, máshol közzétenni a szerző engedélye nélkül szigorúan tilos!

Előhang

„Számomra túl gyorsan érünk a Szent Péter katedrális elé. Mikor kinyitják az ajtót, egy pillanatra átfut a fejemben, hogy elszaladok, de aztán elvetem, mert tudom, hogy semmi értelme. Kihúzom magam, és felemelem a fejem. Mély levegőt veszek, lassan elindulok a vesztőhelyem felé. Senki nem láthatja, hogy mennyire félek. Ez mindannak a kicsúfolása, amiben mindig is hittem. Most nem két szerelmes pár jön ide, hogy Isten színe előtt összekössék az életüket, és boldogan éljenek, míg meg nem halnak. Én csak egy sima fizetség vagyok egy dologért, amit nem is én követtem el. Vajon mennyi az az adósság? Mennyit érek?

Ahogy a zene ritmusára lépkedek a padok között az apámba karolva, a szívem egyre hevesebben ver. Mindenki feláll, és engem néz. Egy csomó vendég, akiket nem is ismerek. Örülök a fátylamnak, mert megvéd a kíváncsi tekintetek elől, és az én idegességemet is elrejti. Az oltár előtt ott áll ő, akinek – mint megtudtam – Savage, vagyis Kegyetlen a beceneve, és türelmesen vár rám. Jobban néz ki, mint bárki, akit kislányos ábrándjaimban elképzeltem. Magas és fitt. A sötét szmoking kiemeli az izmos termetét, erőt és kifinomultságot sugároz. Úgy néz ki, mint egy gazdag üzletember. A barna szeme egy pillanatra sem mozdul rólam. Pillantása nem árul el semmit, de mélyen fúródik az enyémbe. Mintha a gondolataimat szeretné látni.

Mikor odaérek, kinyújtja a kezét, és én beleteszem az enyémet. Akaratom ellenére egy kicsit megremeg, amit természetesen észrevesz. Fél szemöldökét felvonva, kérdőn néz rám. Nem bírom elviselni a látványát, és elfordítom a fejem a pap felé.

A ceremóniáról semmi nem marad meg bennem, automatikusan mondom a szöveget amikor kell, és hamarosan a vékony arany karika ott csillog a kezemen. Mikor a pap felszólít az első csókra, felé fordulok és várok. Egész addig nem tűnik fel, hogy egy könnycsepp kicsordul a szememből, amíg finoman le nem törli. Lassan, nyitott szemmel hozzám hajol, és egy röpke pillanatra hozzám érinti az ajkát. Vége. Megpecsételődött. A felesége lettem a Savage-nak, a Kegyetlennek.

Ő vezeti a kocsit, amivel a fogadás helyszínére jutunk, így most először vagyunk kettesben, mint házastársak.

– Mi volt az a könnycsepp a templomban?

Nem válaszolok, csak bámulok ki az ablakon.

– Mi van, elvitte a kiscica a nyelvedet?

– Miért vettél feleségül? – Nem tudom megállni, csak úgy kibukik belőlem.

– Most szerelmi vallomást vársz tőlem? – kihívóan néz rám.

– Természetesen nem, de kíváncsi vagyok.

Nem válaszol, csak néz maga elé, mintha azon gondolkodna mit mondjon. Nem akarok semmilyen mesét, ezért kicsit ingerültebben szólok hozzá.

– Az igazságot mondd, azt hiszem megérdemlem!

– Igazán? Mégis mivel érdemelted ki?

Nagyot nyelek. Nem szabad elfeledkeznem arról, hogy ki ül mellettem.

– Tudom, hogy mit tett az apám, és hogy ezért házasodtunk össze. Viszont nem értem, te mit nyersz ezzel? Nem lett volna logikus, ha inkább valahogy visszaadja a pénzt?

Csendesen felnevet, és ahogy rám néz, cinikus mosolyra húzza a száját.

– Milyen ártatlan vagy! Élvezet lesz nézni, mi marad belőle, mire végzek veled!

Mire végez velem? Kezdek megint megrémülni, mert ez nem hangzik valami jól, de muszáj megtudnom.

– Tehát, elmondod akkor?

– Ha ennyire ragaszkodsz hozzá, természetesen! Élő példa leszel. Emlékeztető, hogy miért nem jó újat húzni velem. Tőlem senki nem lophat. Ha valaki megteszi, az megjárja. Nincs második esély, nincs haladék és kivétel. Minden rossz mozdulat büntetést von maga után.

– Én nem tettem semmi rosszat – halkan suttogom.

– Te nem, és nagyon sajnálom. De apád szeret téged, és ez is a büntetése része.

– A büntetése része? Tehát más is van még? ...”

1. Fejezet Gaby

Az ablakomból nézem, ahogy a zuhogó esőben kilép a házunk ajtaján. A nehéz tömörfa hangos csattanása még hosszan visszhangzik a néma épületben, amit otthonomnak nevezek. Minden egyes alkalommal innen lesem, mikor jön, mert az apám ilyenkor felküld a szobámba. Azt mondja, üzleti ügyek, úgysem érdekelne, de érzem, hogy a felszín alatt valami más is megbújik. Szimpla munkaügy miatt nem kellene a szobámban kuksolnom. Persze ettől még inkább kíváncsi vagyok.

Eddig nem okozott nekem problémát, hogy úgy tegyek, ahogy az apám kívánja. Szófogadó gyerek vagyok. Az iskola és a tanulás tölti ki a mindennapjaimat. Egyetlen barátnőm van, vele szoktam néha találkozni. Bulizni nem járok, minden percemet azzal töltöm, hogy megfeleljek apámnak, hogy végre büszkén nézzen rám. Vagy egyáltalán észrevegyen.

A rejtélyes idegen körülbelül egy éve jár hozzánk, általában hetente. Fekete, sötétített üvegű, flancos kocsival érkezik, és kettő másik férfi kíséri. Ők kint, az autónak dőlve várakoznak az ajtónk előtt. A sofőr megtermett, marcona kinézetű férfi napszemüvegben. A kezét a mellkasa előtt keresztbe fonva álldogál. A másik alak magas, atletikus alkatú, szőke. Be nem áll a szája, folyamatosan beszél, de bentről nem hallom, miről. A napszemüveges nem zavartatja magát, még csak rá sem néz a szőkére.

Úgy három hónapja titokban a konyhán keresztül kiosontam, és egy széles bokor mögül meglestem őket. A halk beszélgetésüket nem értettem, de legalább láttam mindnyájukat.

Érdeklődésemet az a férfi keltette fel, aki bejött a házba, és mikor újra felbukkant, hogy elmenjen, alaposan megfigyeltem.

Így pontosan tudom, hogy mit látok most – sajnos csak homályosan, a sűrű zápor miatt. Amit eltakar előlem ez a vihar, az egy fiatal, magas, vonzó férfi, aki mindig elegáns öltönyt visel.

Mozdulatai határozottak, az arca szigorú. A szeme sötét lehet, ezt a távolság miatt nem láttam jól.

Egy pillanatra arra nézett, ahol elbújtam, de kétlem, hogy észrevett volna. Még levegőt is alig mertem venni.

Mikor elhajt a kocsijával, lesietek a lépcsőn. A konyhába tartok, hogy Agnesetől valami nassolni valót könyörögjek ki, de apám dolgozószobája előtt megtorpanok. Az ajtó nyitva van, és ő az asztalra könyökölve, két kezével fogja az arcát. Ez megijeszt, eléggé gondterheltnek látszik. Odarohanok és megsimogatom a kopasz fejét.

– Minden rendben van, hozzak valamit? – aggódva kérdezem, mert ez a látvány nem vall rá.

– Áh, Gaby. De jó, hogy itt vagy, úgyis beszélnünk kell. Ülj le!

Hangtalanul foglalok helyet a mahagóni íróasztal előtti széken. A mellkasom összeszorul, és hirtelen nehezebben kapok levegőt. A beszélnünk kell kifejezéstől kiráz a hideg. Semmi jót nem szokott jelenteni. A feszültségtől, amit barna szemében látok, a legrosszabbra gondolok. Csak nem beteg? Türelmetlenül morzsolgatom a kezem.

– Nem is tudom, hol kezdjem – idegesen simogatja kopasz fejét. – Tudod, hogy nagyon szeretlek, és mindig a legjobbat akartam neked. Nem volt mindig könnyű egyedüli szülőként egy kislányt felnevelni, közben az éttermeket is vezetni, de mindig a te érdekeidet tartottam szem előtt.

– Tudom apa, és hálás vagyok neked.

Ezt csak azért mondom, mert tudom, hogy ezt várja. Nem sok közünk van egymáshoz, a nevelésemben Agnese játszott nagyobb szerepet, aki az egyetlen alkalmazottunk itt a házban.

Amennyire csak vissza tudok emlékezni, mindig ő volt velem. Apámat csak néha vacsoraidőben láttam, illetve ünnepnapokon.

– Mindent megtettem, amit tudtam, hogy az élet árnyékos oldalával ne kelljen találkoznod –

folytatja, mintha nem is hallana. – De vannak olyan helyzetek, mikor tehetetlen vagyok.

– Mi történt?

Most már teljesen össze vagyok zavarodva. Kinéz az ablakon és gondolatban, mintha mérföldekre járna. Egy pillanatra úgy tűnik, nem is kapok választ.

– Egy hónap múlva férjhez mész!

– Tessék? – Teljes a megrökönyödésem, erre egyáltalán nem számítottam.

– Tudom, hogy ez most hirtelen jött.

– Hirtelen? – vágok közbe. – Még csak tizennyolc éves vagyok. Az utolsó dolog, amire gondolok, az a házasság. Mégis kihez? Nem is ismerek senkit!

Most már kiabálok, mert ez egyszerűen felfoghatatlan.

– Ne emeld fel a hangodat velem szemben! A férjed az egyik üzleti partnerem lesz!

Az utolsó kijelentésnél a szája enyhén megrándul.

– Üzleti partner? – ismétlem meg hitetlenkedve. – Mégis hány éves akkor?

– Nem idős, ha ez miatt aggódsz. Csak huszonöt éves.

– Nem akarok férjhez menni. Még csak most fejeztem be a sulit, nem is éltem még! – nézek rá könyörgően. – Miért kell ennyire sietni? Már nem a múlt században élünk – kiáltom dühösen és kétségbeesetten.

– Egy hónap múlva férjhez mész, és erről nem nyitok vitát. Azt hiszed, én ezt akartam? Hát elárulom neked, hogy nem, de nincs más választásom! – kiabálja haragosan felém. – Most hagyj magamra, nem akarok többet vitázni!

Nem várja meg, hogy kimenjek, két nagy lépéssel a bárszekrényhez vonul, és dupla adag whiskyt tölt magának, majd egy hajtásra ledönti.

Pár pillanatig csak a széles hátát bámulom, majd tétován, remegő lábakkal botorkálok ki Agnesehez. Nem tudom, mi volt ez az egész, de úgy érzem, mintha egy hatalmas kő lenne a gyomromban. Még hogy nincs választása! Milyen indok ez? Mindenkinek van választása. Bárcsak bátrabb lennék. Nagyszájúbb. Más lányok már biztos megmondták volna a magukét. Sajnos én nem vagyok ilyen. Kerülöm a vitákat, főleg vele.

Mikor meglátom a házvezetőnőnket, nem szólok semmit, csak hátulról átölelem tömzsi testét, és fejemet a nyakához szorítom. Nem bírom visszatartani, csendes sírásban török ki. Megfordul a kezeim között, és vigasztalóan magához szorít.

– Ne sírj, bambina! Mindent megoldunk. Mi a baj?

Nem tudok megszólalni, csak még jobban potyognak a könnyeim. Nem akarok megházasodni, főleg nem olyan valakivel, akit nem is ismerek. Ilyen manapság már nem történik. Persze én is elképzeltem már az esküvőmet, de álmaimban mindig idősebb voltam, és a szeretett férfi oldalán álltam.

Még csak egy hete fejeztem be az iskolát, és úgy gondoltam, a nyári szünet után talán elkezdhetnék dolgozni apám egyik éttermében, vagy vele együtt, hogy beletanuljak a bizniszbe.

Egyedüli gyerek vagyok. Biztos voltam benne, hogy én viszem tovább az üzletet. Elit lány iskolába jártam, így fiúkkal nem tudtam ismerkedni. Azt hittem, lesz majd rá időm, ha befejezem a tanulást.

Utazni is akartam, sehol nem voltam még. Például szeretném megismerni Európát: gondolázni Olaszországban, megnézni Franciaországban az Eiffel-tornyot.

Még jobban zokogok, mert annyi mindent terveztem, és úgy tűnik most füstbe megy minden.

Nem ismerem ezt a férfit, de nincs túl jó véleményem róla, ha így kell házasodnia.

– Nyugodj meg kicsim. Nem lehet olyan nagy a baj. Ülj le, adok egy kis langyos tejet és kekszet!

Úgy teszek, ahogy mondja, és a szememmel követem, ahogy mindent az asztalra varázsol. Lassan belekortyolok az innivalómba. Tényleg kezdek egy kicsit megnyugodni. Veszek pár mély lélegzetet, és Agnese kérdő tekintetére elmesélem neki apám megdöbbentő bejelentését. Először nem mond semmit, csak gondolkodik.

– Nem tudok mit mondani kincsem. Fogalmam sincs, miért döntött így. Te is tudod, hogy soha nem akart neked rosszat.

– Szerinted az nem rossz, hogy egy vadidegenhez akar hozzákényszeríteni? – makacskodok még mindig a könnyeimet nyelve.

– Biztos meg van rá az oka – mondja szelíden.

– Igen, megvan rá az okom! – Hallom apám határozott hangját az ajtóból, és odanézek. A szeme fáradtan és meggyötörten néz rám.

– Csak azért jöttem, mert az előbb nem volt lehetőségem elmondani, hogy holnap este lesz az eljegyzésed bejelentve. Este hétre megyünk a Morina villába. Egy estély lesz, kizárólag a közelebbi ismerősöknek. Kérlek, időben készülj el, és a legfontosabb, viselkedj megfelelően!

Odajön hozzám, és egy puszit nyom a fejem tetejére. Mikor távozik, Agnesere nézek.

– Mit csináljak? – kérdezem összetörten.

***

Apám idegesen pillant rám, miközben az autót kormányozza. A nyugodt arckifejezésem csak egy maszk. Belül viharok dúlnak bennem, de nincs mitől tartania, nem fogok jelenetet rendezni.

Lelkiállapotomról csak az ujjaim árulkodnak. Mintha mentőöv lenne, úgy kapaszkodok kis fekete táskámba. Mérges vagyok és félek is egyszerre. Nem nézek rá. Az ablakon kifelé bámulok, miközben az elsuhanó üzleteket, éttermeket lesem. Hamarosan magunk mögött hagyjuk a nyüzsgő belvárost, és egy külvárosi területre érünk. Családi házak sorakoznak mindkét oldalon, de nem ez az úti célunk.

Kicsit később egy betonfallal elkerített területhez érünk. A díszes kovácsoltvas kapu most tárva nyitva van. A portás a bejárat mellől benéz az ablakon, majd int, hogy továbbmehetünk. Széles betonút vezet egy óriási modern villához. Lenyűgöző. Két szintes az épület, óriási ablakokkal. Mielőtt felocsúdhatnék, egy inas kinyitja az ajtómat, és mikor kiszállok, ott áll előttem az idegen, aki rendszeresen látogatja az apámat. Mosolyogva jön felém.

– Üdvözlöm Gaby. Még nem ismerjük egymást. Luke Morina vagyok.

– Nagyon örvendek! – felelem udvariasan.

– Szia, Arthur! – köszönti az apámat is. – Pontosan, mint mindig.

– Szia, Luke!

Furcsán nézek apámra, mert a hangja egyáltalán nem barátságos. Én nagyon örülök, hogy végre közelebbről is találkozhatok a leskelődésem alanyával.

– Először fáradjunk az irodámba egy rövid megbeszélésre, mielőtt köszöntjük a vendégeket. –

Hangja nem tűr ellentmondást és már indul is. Tanácstalanul pillanatok apámra, hogy mit tegyek, mert az üzleti ügyeket nem előttem szokta intézni.

– Indulj Gaby, nem akarom felmérgesíteni! – mondja idegesen.

Szorosan megmarkolja a karomat, hogy maga után húzzon. Az ujja olyan erősen fonódik rám, hogy biztos vagyok benne, hogy holnapra kék foltok fognak tarkítani. Nem tudom mire vélni az egészet, mert bár nem mondhatom a legjobb apának, fizikailag soha nem bántalmazott.

Luke már a hatalmas, tölgyfa íróasztala mögött áll mikor belépünk, és az egész testemet ráérősen végigméri.