A fordítás az alábbi kiadások alapján készült:

Tahereh Mafi: Reveal Me

HarperCollins Children’s Books, New York, 2019

Tahereh Mafi: Believe Me

HarperCollins Children’s Books, New York, 2021

Fordította: Frei-Kovács Judit

Reveal Me © 2019 by Tahereh Mafi

Believe Me © 2021 by Tahereh Mafi

Hungarian translation © Frei-Kovács Judit, 2024

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Tihanyi Linda

Szerkesztő: Tihanyi Linda

Borítóterv: Kovács Mária

Tördelő: Kovács Mária

Korrektor: Kótai Katalin

ISBN 978-615-110-138-4

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

NE KERÜLJ

EGY

Nincs étvágyam.

Nem hinném, hogy valaha előfordult volna már velem ilyesmi.

De csak bámulom a tökéletesen gusztusos tortaszeletet, és valamilyen okból képtelen vagyok megenni. Mintha émelyegnék.

A villám hegyével a süteményt bökdösöm, minden egyes alkalommal kicsit erősebben, így már félig összeesett, és a cukormáz teljesen összetöredezett. Megcsonkítottam. Soha nem állt szándékomban eltorzítani egy ártatlan tortaszeletet – egyenesen bűntettnek számít pazarolni az ételt, különösen, ha tortáról van szó –, de van valami megnyugtató az ismétlődő mozdulatban és a vaníliás piskóta lágy ellenállásában.

Lassan végighúzom a tenyeremet az arcomon.

Voltak már rosszabb napjaim is. Nagyobb veszteségeim. Szarabb éjszakáim. De valamiért ezt egy újfajta pokolnak érzem.

A feszültség összegyűlik a vállamban, csomóba tömörül, ami tompa, lüktető fájdalommá alakul, és kisugárzik a hátamra. Megpróbálok mélyeket lélegezni, kinyújtóztatni a stresszt az izmaimból, de semmi sem segít. Nem tudom, mióta ücsörgök itt, egy megkezdett tortaszelet fölött. Talán órák óta.

Körülnézek a félig kiürült étkezőhelyiségben. Vagy inkább sátor?

Felsandítok a hosszú, meszelt fagerendákra, amik a mennyezetet tartják. Talán valami sátorszerű lehet. Kívülről mindent krémszínű ponyva borít, de belülről egyértelműen látszik, hogy ez egy masszív, különálló épület. Nem tudom, miért bajlódnak a sátrakkal. Remélem, hogy valamilyen gyakorlati célt szolgálnak, mert egyébként elég nagy hülyeségnek tűnnek. Minden más elég szerény. Az asztalokat megmunkálatlan falapokból eszkábálták össze, melyeket simára csiszolt az idő. A székek egyszerűek. Még több fa. A legalapabb fajta. De azért szép; minden szép. Ez a hely újabbnak, tisztábbnak és fényesebbnek tűnik, mint bármi az Omega Ponton. Olyan, mint egy puccos kemping.

A Menedék.

Újra belebökök a tortába. Későre jár – már rég elmúlt éjfél –, és az ittlétem oka minden másodperccel egyre halványul. Lassan mindenki elszivárog, székek csikorognak, lábak csoszognak, ajtók nyílnak és csukódnak. Warner és Juliette (Vagy Ella? Még mindig furcsa…) valahol itt vannak, de talán csak azért, mert J. megpróbálja lenyomni Warner torkán a saját születésnapi tortáját. De az is lehet, hogy önként megeszi. Mindegy is. Amikor tényleg nagyon sajnálom magam, jobban utálom Warnert, mint általában.

Szorosan lehunyom a szemem. Olyan átkozottul fáradt vagyok.

Tudom, hogy el kellene indulnom, és aludni egy keveset, de képtelen vagyok rávenni magam, hogy lecseréljem ennek a helyiségnek a meleg ragyogását a sátram hideg magányára. Itt minden olyan fényes. Nyilvánvaló, hogy Nouria – Castle lánya és ennek az ellenállócsoportnak a vezetője – nagyon ért a fényhez. Ez az ő specialitása. A szuperereje. Ezért minden fényárban úszik. Fényfüzérek lógnak a mennyezetről. Lámpások sorakoznak a falakon és az ajtók fölött. Az egyik falnál egy hatalmas kandalló áll, nem tűz, hanem meleg fény sugárzik belőle. Olyan otthonosnak hat.

Ráadásul tortaillat terjeng.

Éveken át panaszkodtam amiatt, hogy nincs egy hely, ahol magam lehetnék, és most, hogy van egy saját kuckóm – egy kis, önálló otthon, ami csak az enyém –, már nem is akarom. Hiányoznak az Omega Pont és a 45-ös szektor közösségi terei. Szerettem barátokkal találkozni, amikor kinyitottam az ajtómat. Szerettem hallani az ostoba, tapintatlan megjegyzéseiket, miközben próbáltam elaludni.

Mégis.

Még mindig itt vagyok.

Nem készültem fel rá, hogy magamra maradjak.

Itt ülök egész este, és figyelem, ahogy az emberek párokba rendeződnek és eltűnnek. Lily és Ian. Brendan és Winston. Sonya és Sara. Nouria és a felesége, Sam. Meg a mögöttük kullogó Castle.

Mindenki mosolyog.

Reményteljesnek tűnnek. Megkönnyebbültnek. Ünneplik a túlélést és a szépség ritka pillanatait az állandó vérontásban. Én azonban legszívesebben sikítanék.

Elejtem a villámat, és a tenyerem tövét a szemgödrömbe nyomom. Már órák óta duzzad az idegességem, és most kezd kicsúcsosodni. Érzem, érzem, ahogy a keze összeszorul a nyakam körül.

Düh.

Miért én vagyok az egyetlen, aki fél? Miért én vagyok az egyetlen, akinek összeszorul a gyomra az aggodalomtól? Miért én vagyok az egyetlen, aki újra és újra felteszi ugyanazt a kérdést?

Hol a picsában lehet Adam és James?

Amikor végül eljutottunk a Menedékbe, harsonaszóval, örömmel és lelkesedéssel fogadtak bennünket. Mindenki úgy viselkedett, mintha ez valami nagy családi újraegyesülés lenne, mintha lenne remény, mintha mindannyian megmenekülhetnénk…

Úgy tűnt, senkit nem érdekel, hogy Adam és James hiányzik.

Én voltam az egyetlen, aki létszámellenőrzést tartott. Én voltam az egyetlen, aki körülnézett a teremben, kutatott az ismeretlenek tekintetében, belesett a sarkokba, és kérdéseket tett fel. Úgy tűnik, én voltam az egyetlen, aki úgy gondolta, nincs rendben, ha hiányzik két csapattársunk.

– Nem akart eljönni, ember. Ezt te is tudod.

Ez volt a reakció.

Ez volt az a baromság, amit Ian megpróbált beadni nekem.

– Kent közölte, hogy többet ő nem megy sehova – magyarázta. – A szó szoros értelmében azt mondta, hogy nélküle tervezzünk, és te is ott ültél, amikor ez elhangzott. – Ian résnyire szűkült szemmel meredt rám. – Ne hazudj magadnak erről! Adam ott akart maradni Jamesszel, és kérni a leszerelését. Te is hallottad. Ne foglalkozz vele!

De képtelen voltam rá.

Ragaszkodtam hozzá, hogy ez a helyzet nem helyes így. Rossz érzéseket keltett bennem, ahogy az események alakultak. „Valami nincs rendben”, mondogattam, mire Castle folyton azt felelte – gyengéden, mintha egy elmebeteghez beszélne –, hogy Adam James gyámja, és a dolog nem tartozik rám, hogy nem számít, mennyire szeretem Jamest, nem én döntöm el, mi történjen vele.

Ám úgy tűnik, arra senki sem emlékszik, hogy Adam akkor állt elő a hülye ötletével, hogy itt marad, és kéri a felmentését, amikor még nem tudtuk, hogy Anderson életben van. Mielőtt még meghallgattuk volna Delalieu-t, aki közölte, hogy Andersonnak titkos tervei vannak Adammel és Jamesszel. Mindez még azelőtt történt, hogy Anderson felbukkant, meggyilkolta Delalieu-t, és mindannyiunkat egy elmegyógyintézetbe zártak.

Valami nincs rendben.

Egy pillanatig sem hiszem el, hogy Adam a 45-ös szektorban akart volna maradni – és kockára tenni James életét –, ha tudja, hogy Anderson is ott lesz. Adam néha igazi pöcsfej tud lenni, de egész életében mást sem csinált, mint megpróbálta megvédeni az apjuktól a tízéves öccsét. Előbb halna meg, mintsem hogy ilyen közel engedje őt Andersonhoz – különösen, ha hallott a fickó ködös terveiről. Adam nem tenne ilyet; nem kockáztatna. Tudom. Érzem a lelkem mélyén.

De senki sem akarja meghallani, amit mondok.

– Ugyan, ember! – mondta gyengéden Winston. – James nem a te felelősséged. Bármi történik vele, az nem a te hibád. Tovább kell lépnünk.

Olyan volt, mintha valami idegen nyelvet beszélnék. Vagy süket füleknek üvöltöznék. Mindenki úgy gondolta, hogy túlreagálom a dolgot. Hogy túl érzelgős vagyok. Senki sem akarta meghallani a félelmeimet.

Végül Castle már nem válaszolt a kérdéseimre. Ehelyett sokat sóhajtozott, mint amikor tizenkét éves voltam, és rajtakapott, hogy kóbor kutyákat rejtegetek a szobámban. Jelentőségteljes pillantást vetett rám, mikor ma este elment – olyan pillantást, amiből nyilvánvaló volt, hogy sajnál –, és nekem fogalmam sincs, mi a fenét kezdjek ezzel.

Még Brendan – a kedves és együttérző Brendan – is csak csóválta a fejét, és annyit mondott: – Ez Adam döntése volt. Mindannyiunknak nehéz, hogy elveszítettük őket, de el kell engedned a dolgot.

Kapják be!

Nem engedtem el.

És nem is fogom.

Felnézek, és megakad a szemem Warner hatalmas születésnapi tortájának maradékán. Teljesen védtelen, magányosan álldogál egy asztalon a szoba sarkában, és hirtelen elfog a késztetés, hogy ököllel belecsapjak. Újra megfogom a villát – ösztönös mozdulat –, és nem bajlódom azzal, hogy tovább elemezgessem.

Nem haragszom, amiért megünnepeljük Warner születésnapját. Őszintén. Kedves dolog, értem én, elvégre a fickónak soha életében nem volt még bulija. De jelen pillanatban nem vagyok ünneplős kedvemben. Jelen pillanatban legszívesebben belecsapnék abba a tortába, aztán nekivágnám a falnak. Legszívesebben felkapnám, nekivágnám a falnak, aztán…

Elektromos forróság fut végig a gerincemen, és megdermedek, miközben nézem – mintha kilométerekre lenne tőlem –, ahogy egy kéz az öklömre simul. Érzem, ahogy elhúzza, ahogy megpróbálja kivenni a villát a kezemből. És aztán hallom, ahogy felnevet.

Hirtelen még jobban émelyegni kezdek.

– Jól vagy? – kérdezi Nazeera. – Úgy kapaszkodsz ebbe a villába, mintha valami fegyver lenne. – Úgy hangzik, mintha mosolyogna, de nem tudhatom. Továbbra is a semmibe meredek, résnyire szűkült szemmel nézem a levegőt. Végül sikerül kicsavarnia a villát a kezemből, így most csak ülök itt, az ujjaim kitárva, mintha megpróbálnának megfogni valamit.

Érzem, ahogy leül mellém.

Innen is érzem a forróságát, a jelenlétét. Lehunyom a szemem. Valójában nem sokat beszélgettünk, ő meg én. Kettőnkről különösen nem. Nem ejtettünk szót arról, milyen hevesen ver a szívem, amikor a közelemben van, arról pedig semmiképpen sem beszéltünk, hogy ő az alanya az összes szemérmetlen ábrándnak, ami megfertőzte az elmémet. Az igazat megvallva az után a rövid jelenet után a hálószobámban nem beszéltünk semmiről, ami nem szigorúan szakmai ügy, és nem is tudom, hogy kellett volna-e egyáltalán. Hiszen semmi értelme.

Ostobaság volt megcsókolni.

Én egy idióta vagyok, Nazeera talán megőrült, és bármi is történt kettőnk között, hatalmas hiba volt. Folyamatosan zűrzavart okoz a fejemben, összezavarja az érzéseimet, és mást sem teszek, mint próbálom meggyőzni magam, hogy gondolkodjak észszerűen – de valamiért a testem nem fogja fel. Ahogy a biológiám reagál a puszta jelenlétére, az ember azt hinné, hogy agyvérzésem van.

Vagy aneurizmám.

– Hé! – Ezúttal komoly a hangja, a mosolynak nyoma sincs. – Mi a baj?

Megrázom a fejemet.

– Nekem ne rázd itt a fejed! – nevet fel újra. – Gyakorlatilag kivégezted a tortádat, Kenji. Egyértelmű, hogy valami gond van.

Erre néhány centiméterrel elfordulok. Rásandítok a szemem sarkából.

Nazeera forgatni kezdi válaszul a szemét.

– Jaj, ne! – mondja, majd beledöfi a villámat – az én villámat! – a meggyötört süteménybe. – Mindenki tudja, hogy imádod a hasadat. Ritkán hagyod abba az evést csak azért, hogy beszélhess.

Pislogva ránézek.

Lekapar egy kis cukormázat a tányérról, majd felemeli a villát, mint egy nyalókát, és hirtelen bekapja. Csak akkor szólalok meg, miután lenyalta az evőeszközt.

– Azzal a villával már én is ettem.

Nazeera elbizonytalanodik. Rámered a tortaszeletre.

– Azt hittem, nem eszed meg.

– Már nem eszem meg – világosítom fel. – De ettem néhány falatot.

És van valami abban, ahogy megfeszül, ahogy rémülten azt mondja, „hát persze”, ami ellazítja a szorítást a gerincemen. A reakciója olyan gyerekes – mintha nem csókolóztunk volna, mintha nem tudnánk, milyen érzés megízlelni ugyanazt a dolgot ugyanabban a pillanatban –, hogy képtelen vagyok türtőztetni magam. Nevetni kezdek.

Egy perccel később már ő is nevet.

És hirtelen újra embernek érzem magam.

Felsóhajtok, és valamennyire sikerül ellazítanom a vállamat. A faasztalra támasztom a könyökömet, és a tenyerembe temetem az arcomat.

– Hékás! – szól Nazeera csendesen. – Tudod, hogy nekem elmondhatod.

A hangja közeli. Meleg. Veszek egy mély levegőt.

– Mit mondhatok el?

– Elmondhatod, mi a baj.

Újra felnevetek, de ezúttal a hangom keserűen cseng. Nazeera a legutolsó ember, akivel szeretném ezt megbeszélni. Biztosan valami kegyetlen tréfa lehet, hogy az összes ember közül, akit ismerek, éppen ő az, aki úgy tesz, mintha érdekelné.

Felsóhajtok, majd felegyenesedek a széken, és borúsan a távolba révedek.

Egy szempillantás alatt észreveszem Juliette-et – hosszú, barna haj és felvillanyozó mosoly – a helyiség túlsó felén. Jelen pillanatban a legjobb barátom kizárólag a szerelmére figyel, és engem idegesít a tény, de már beletörődtem. Nem hibáztathatom azért, hogy szeretne egy kis boldogságot; tudom, hogy megjárta a poklot.

De most nekem is szükségem lenne rá.

Kemény estén vagyunk túl, és korábban szerettem volna beszélni vele, megkérdezni, hogy ő mit gondol az Adammel és Jamesszel kapcsolatos helyzetről, de mindössze a terem feléig jutottam, amikor Castle visszahúzott. Megígértette velem, hogy ma este békén hagyom Juliette-et. Azt mondta, fontos a számára, hogy kettesben lehessen Warnerrel. Azt akarta, hogy legyen néhány békés percük – egy zavartalan éjszakájuk, hogy túljuthassanak mindazon, amin keresztülmentek. Olyan hevesen forgattam a szememet, hogy kis híján kiestek a fejemből.

Nekem senki sem biztosít egy zavartalan éjszakát, hogy túljuthassak azon a sok szarságon, amin keresztülmentem. Senkit sem érdekel, hogy milyen lelkiállapotban vagyok; J-n kívül senkit, ha teljesen őszinte akarok lenni.

Le sem veszem róla a szememet, a tekintetem lyukat éget a hátába. Azt akarom, hogy rám nézzen. Tudom, hogy ha meglátna, azonnal tudná, hogy valami nincs rendben, és idejönne. Tudom, hogy így lenne. De az igazság az, hogy nem csak Castle tart vissza attól, hogy tönkretegyem az estéjét; mindazok után, amiken keresztülmentek, ő és Warner valóban megérdemlik, hogy együtt lehessenek. És abban is biztos vagyok, hogy ha ebben a pillanatban megpróbálnám elcsalogatni Warnertől, a fickó azonnal kivégezne.

De néha azon tűnődöm…

Velem mi lesz?

Az én érzéseim miért nem számítanak? Mások a legkülönfélébb érzelmi megnyilvánulásokban tobzódhatnak mindenféle megítélés nélkül, de én nem lehetek más, csak boldog, ha nem akarom, hogy a körülöttem lévők kellemetlenül érezzék magukat. Mindenki megszokta, hogy mosolygok, és folyton bolondozom. Én vagyok a vicces fiú, aki könnyedén veszi a dolgokat. Akire mindig számíthatsz, ha egy jót akarsz nevetni. Amikor szomorú vagy dühös vagyok, senki nem tudja, mit kezdjen velem. Megpróbáltam beszélni Castle-lel vagy Winstonnal – sőt, még Iannal is –, de soha senki nem értett meg úgy, mint J. Castle mindig megtesz mindent, de ő nem nagy híve az önsajnálatnak. Ad fél percet, hogy kipanaszkodjam magam, aztán tart egy motivációs beszédet, és közli, hogy legyek erős. Ian viszont rendkívül kellemetlenül érzi magát, ha túl sok mindent mondok el neki. Igyekszik együttérzést mutatni, de aztán az első adandó alkalommal elmenekül. Winston meghallgat. Ő legalább figyelmes hallgatóság. De aztán ahelyett, hogy reagálna arra, amit mondtam, elkezd arról beszélni, ami őt aggasztja, és bár megértem, hogy neki is ki kell adnia magából a feszültséget, a végén tízszer rosszabbul érzem magam, mint amikor belekezdtem.

De Juliette-tel…

Vagy Ellával?

Vele minden más. Rá sem jöttem, mennyi minden hiányzik az életemből, amíg közelebbről meg nem ismertük egymást. Ő hagyja, hogy beszéljek. Nem siettet. Nem mondja, hogy nyugodjak meg, és megkímél az olyan baromságoktól, hogy minden rendben lesz. Amikor megpróbálom kiadni magamból, ami bánt, ő nem tereli a beszélgetést saját magára vagy a problémáira. Ő megért. Neki mindent elmondhatok. És egy szót sem kell szólnia. Elég belenéznem a szemébe, és tudom, hogy érti. Úgy törődik velem, ahogyan senki más. Ez ugyanaz a tulajdonság, ami kiváló vezetővé teszi: neki őszintén fontosak mások. Törődik az életükkel.

– Kenji?

Nazeera újra megérinti a kezemet, ám ezúttal elhúzom, és kelletlenül elfordulok tőle. Amikor végül felnézek, egyenesen a szemébe, meglepődöm.

Úgy tűnik, őszintén aggódik.

– Kenji! – szól újra. – Megijesztesz.

KETTŐ

Megrázom a fejem, miközben felállok, minden tőlem telhetőt megteszek, hogy közönyösnek tűnjek.

– Nincs semmi – felelem, de továbbra is a helyiség túlsó végébe meredek.

J. éppen felnevet valamin, amit az a szépfiú mondott, aztán Warner elmosolyodik, mire J. visszamosolyog rá, és még akkor is mosolyog, amikor a fickó közelebb hajol hozzá, és súg valamit a fülébe, én pedig végignézhetem, ahogy a barátom fülig elpirul. Aztán Warner megérinti és megcsókolja, itt, mindenki előtt…

Gyorsan elfordulok.

Ezt aztán végképp nem kellett volna látnom.

A szó szoros értelmében nem mindenki előtt csinálják. Elvégre nincs itt mindenki. Úgy öten lehetnek még a helyiségben. Ráadásul J. és Warner a lehető legmesszebb foglaltak helyet, elbújtak az étkező sarkában. Biztos vagyok benne, hogy tulajdonképpen csak én zavarom a légyottjukat.

Igen, tényleg el kellene mennem lefeküdni.

– Szerelmes vagy belé, ugye?

Ez azonnal kijózanít.

Megfordulok. Nazeera úgy néz rám, mintha valami zseninek tartaná magát, mintha végül sikerült volna megfejtenie Kenji Legféltettebb Titkait.

Mintha az ilyen egyszerű lenne.

– Nem tudom, eddig miért nem vettem észre – folytatja Nazeera. – Olyan furcsa, intenzív a kapcsolatotok. – Megrázza a fejét. – Persze hogy szerelmes vagy belé.

Szentséges ég! Ehhez tényleg túl fáradt vagyok.

Elsétálok Nazeera mellett, és közben forgatom a szememet.

– Nem vagyok szerelmes belé.

– Biztos vagyok benne, hogy tudom…

– Nem tudsz semmit, oké? – Megállok, és szembefordulok vele. – Szart se tudsz rólam. Ahogyan én se rólad.

Felvonja a szemöldökét.

– És ezzel mit akarsz mondani?

– Ne csináld ezt! – közlöm, és rászegezem a mutatóujjamat. – Ne csinálj úgy, mintha hülye lennél!

És már kint vagyok az ajtón, félúton járok a sátram felé vezető, gyéren megvilágított ösvényen, amikor újra meghallom a hangját.

– Még mindig mérges vagy rám? – kérdezi. – Az Anderson-ügy miatt?

Olyan hirtelen torpanok meg, hogy kis híján elbotlok. Megfordulok, és amikor belenézek a szemébe, képtelen vagyok türtőztetni magam, és hangosan felnevetek, elég eszelősen hangzik.

– Az Anderson-ügy miatt? Ez most komoly? Arra az ügyre gondolsz, hogy visszajött a halálból, felbukkant nálunk, és kész lett volna végezni mindannyiunkkal, mert te megmondtad neki, hol vagyunk? Vagy arra az ügyre gondolsz, hogy megölte Delalieu-t? Vagy várjunk csak! Talán arra az ügyre utaltál, hogy mindannyiunkat elmegyógyintézetbe zárt, hogy életünk végéig ott rohadjunk, vagy esetleg azt érted ezalatt, hogy megkötöztél, betömted a számat, bedrogoztál, és felrángattál egy repülőgépre vele együtt, hogy elutazzunk a kibaszott világ túlsó feléig?

Nazeera villámgyors, és egy szempillantás alatt ott terem előttem. Remeg a hangja dühében:

– Azért tettem, amit tettem, hogy megmentsem az életedet. Mindannyiótok életét. Köszönetet kellene mondanod nekem, ehelyett itt állsz, és üvöltözöl velem, mint valami gyerekkel, amikor egymagam megmentettem a teljes csapatodat a biztos haláltól. – Megrázza a fejét. – Hihetetlen vagy. Fogalmad sincs róla, mit kockáztattam, hogy ez megtörténhessen, és nem az én hibám, ha képtelen vagy felfogni!

Közénk telepedik a csend, elválaszt bennünket egymástól.

– Tudod, mi a vicces? – csóválom a fejemet, és felnézek az éjszakai égre. – Ez. Ez a beszélgetés.

– Részeg vagy?

– Hagyd abba! – Visszafordulok, és sötét pillantást vetek rá. – Fejezd be azt, hogy alábecsülöd az eszemet! Azt hiszed, túl hülye vagyok ahhoz, hogy megértsem a legalapvetőbb szarságokat egy mentőakcióval kapcsolatban? Persze hogy értem – magyarázom mérgesen. – Felfogtam, hogy valami kockázatos dolgot kellett tenned, hogy megmenekülhessünk. És nem emiatt vagyok mérges. Jelenleg azért vagyok mérges, mert nem tudod, hogyan kommunikálj.

Látom, amikor megváltozik az arca. Kihuny a láng a szemében; elpárolog a vállából a feszültség. Pislogva mered rám.

Össze van zavarodva.

– Nem értem – vallja be csendesen.

Már órák óta lement a nap, és a sötét, kanyargó ösvényt mindössze alacsonyan égő lámpások és a közeli sátrakból kiszűrődő fény világítja meg. Nazeera mégis fürdőzik benne. Szinte ragyog. Gyönyörűbb, mint valaha, ami őszintén szólva igen rémisztő. A szeme nagy és csillogó, és úgy néz rám, mintha nem lenne más, csak egy ártatlan lány, én meg csak egy fiú, nem pedig két balfék, aki csukott szemmel rohan a fal felé. Mintha nem lennénk többé-kevésbé gyilkosok.

Felsóhajtok. Beletúrok a hajamba. Minden harag elpárolgott a testemből, és hirtelen olyan fáradtnak érzem magam, hogy alig tudok állva maradni.

– El kell mennem lefeküdni – közlöm, és megpróbálok ellépni mellette.

– Várj…

Megragadja a karomat, és majdnem kiugrom a bőrömből az érzéstől. Rémülten hátrálni kezdek, de Nazeera előrelép, és hirtelen olyan közel állunk egymáshoz, hogy gyakorlatilag érzem a leheletét. Az éjszaka csöndes és friss, csak őt látom ebben a pislákoló sötétségben. Veszek egy nagy levegőt, beszívom az illatát – valami finom, valami édes –, és olyan élesen felvillan előttem az emlék, hogy kiszorul a tüdőmből a levegő.

A karja a nyakam körül.

A keze a hajamban.

Ahogy nekiszegezett a falnak, ahogy a testünk összeolvadt, ahogy végigsimított a mellkasomon, és azt mondta, gyönyörű vagyok. A lágy, elkeseredett hangokat, amelyeket kiadott, amikor megcsókoltam.

Tudom, milyen érzés a karjaimban tartani, tudom, milyen megcsókolni, megnyalni az ajka domborulatát, érezni, ahogy a nyakamba sóhajt. Még mindig érzem az ízét, az alakját, erő és lágyság, a kezem alatt. Hozzá sem érek, mégis olyan, mintha megint megtörténne, képkockáról képkockára, és képtelen vagyok levenni a szememet a szájáról, mert azon a nyavalyás gyémántpiercingen folyton megcsillan a fény, és egy pillanatra – csak egy pillanatra – majdnem elveszítem a fejemet, és újra megcsókolom.

A fejem tele van hangokkal, vérzubogás tölti meg a fülemet.

Nazeera egyszerűen megőrjít. Még azt sem tudom, miért tetszik annyira. De képtelen vagyok uralkodni azon, ahogy a testem reagál, amikor a közelemben van. Heves, észszerűtlen, és én imádom. Vagyis utálom.

Néha esténként úgy alszom el, hogy gondolatban visszatekerem a szalagot – a szeme, a keze, a szája…

Ám a film egy ponton mindig véget ér.

– Tudod, soha nem működne. Mi nem… – Egyikünkről a másikra mutat. – Annyira különbözünk, nem igaz?

– Kenji?

Igen. A francba! Fáradt vagyok.

Hátralépek. A hűvös, éjszakai levegő éles és üdítő, és amikor végül megint belenézek a szemébe, már tiszta a fejem.

De a hangom furcsa, amikor azt mondom:

– Mennem kellene.

– Várj! – ismétli Nazeera, és a mellkasomra fekteti a tenyerét.

A mellkasomra fekteti a tenyerét.

Úgy érint meg, mintha a tulajdona lennék, mintha ilyen egyszerű lenne megállítani és meghódítani. Fellobban bennem a méltatlankodás szikrája. Nyilvánvalóan megszokta, hogy megkap mindent, amit akar. És ha mégsem, elveszi.

Leveszem a kezét a mellkasomról, de úgy tűnik, észre sem veszi.

– Nem értem – mondja. – Hogy érted azt, hogy nem tudom, hogyan kommunikáljak? Ha nem mondtam neked semmit a küldetésről, az csak azért volt, mert nem kellett tudnod.

Forgatni kezdem a szememet.

– Szerinted nem kellett volna tudnom, hogy leadtad Andersonnak a drótot? Szerinted egyikünknek sem kellett volna tudnia, hogy (a.) életben van, (b.) felénk tart, hogy megöljön bennünket? – Az ingerültségem lavinává dagad. – Igazán elárulhattad volna, hogy csak átmenetileg dugsz bennünket elmegyógyintézetbe. Elmondhattad volna, hogy el fogsz kábítani, nem kellett volna kiütnöd, elrabolnod, és elhitetned velem, hogy a kivégzésem felé tartok. Önként is veled mentem volna – teszem hozzá, és egyre hangosabban beszélek. – Segítettem volna, a fene egye meg!

Ám Nazeera nem moccan. A szeme hűvösen csillog.

– Nyilvánvalóan fogalmad sincs róla, mivel néztem szembe – mondja csendesen –, ha azt hiszed, hogy ez ilyen egyszerű. Nem kockáztathattam…

– Neked pedig nyilvánvalóan fogalmad sincs arról, milyen a csapatmunka – szakítom félbe. – És így nem lehet benned megbízni.

Nazeerának elkerekedik a szeme dühében.

– Magányos farkas vagy, Nazeera. Olyan erkölcsi elvek szerint élsz, amiket én nem értek, ami tulajdonképpen annyit jelent, hogy azt teszel, amit akarsz, és váltogatod a szövetségeseidet, amikor úgy tűnik helyesnek vagy kényelmesnek. Néha elfeded a hajadat, de csakis akkor, amikor úgy gondolod, hogy biztonságos, mert lázadni akarsz, de nincs benne valódi elköteleződés. Valójában nem lépsz szövetségre egyetlen csoporttal sem, és továbbra is azt teszed, amit az apád mond, amíg – egy kis időre – úgy nem döntesz, hogy nem akarsz hallgatni a Regenerációra.

– Teljesen kiszámíthatatlan vagy – folytatom. – Minden értelemben. Ma a mi oldalunkon állsz, de vajon mi lesz holnap? – Megrázom a fejemet. – Fogalmam sincs, mik a valódi indítékaid. Soha nem tudom, mit gondolsz valójában. Mindig ébernek kell maradnom a közeledben, mert soha nem tudhatom, hogy nem csak kihasználsz-e. Nem bízom benned.

Nazeera csak bámul rám, olyan, mint egy kő, és úgy érzem, mintha egy egész évszázad telne el. Végül hátralép. A szeme kifürkészhetetlen.

– Óvatosnak kellene lenned – mondja. – Igazán veszélyes így beszélni, ha nem bízol valakiben.

De nem veszem be. Ezúttal nem.

– Baromság – közlöm vele. – Ha meg akartál volna ölni, már rég megtetted volna.

– Lehetséges, hogy meggondoltam magam. Úgy tűnik, kiszámíthatatlan vagyok. Minden értelemben.

– Mindegy – motyogom. – Én végeztem.

Megrázom a fejemet, és elindulok, öt lépéssel közelebb kerülök az alváshoz és a csöndhöz, amikor mérgesen kiabálni kezd.

– Megnyíltam előtted! Én nem maradtam éber a te közeledben, még ha te ezt nem is tetted meg értem.

Ennek hallatán megtorpanok.

Sarkon fordulok.

– Mikor? – kiáltom vissza, és ingerülten széttárom a kezemet. – Mikor bíztál meg bennem? Mikor nyíltál meg előttem? Soha. Nem… Te csak mész a saját fejed után, teszed, amit akarsz, úgy, ahogy akarod, francba a következményekkel, és azt várod, hogy mindenki tapsikoljon. Nos, szerintem ez baromság, oké? Nem vagyok oda érte.

– Meséltem neked az erőmről! – kiabálja elkeseredetten Nazeera, és a keze ökölbe szorul. – Mindent elmondtam nektek Elláról és Emmaline-ról!

Hosszan, csüggedten kifújom a levegőt. Visszamegyek hozzá, de csak azért, mert nem akarok kiabálni.

– Nem tudom, hogy magyarázzam meg – kezdem, és igyekszem lecsillapítani a hangomat. – Úgy értem, próbálom. Tényleg. De nem tudom, hogyan… Figyelj! Értem, hogy szerinted nagy dolog, hogy elmondtad, láthatatlanná tudsz válni. Megértem. De hatalmas a különbség aközött, hogy megosztasz egy halom titkos információt egy rakás emberrel, és aközött, hogy őszintén megnyílsz előttem. Én nem… Én nem akarok… – Elharapom a mondatot, és összeszorítom a fogamat. – Tudod, mit? Hagyjuk!

– Nem, folytasd csak! – bátorít Nazeera, és alig tudja kordában tartani a dühét. – Mondd ki! Mi az, amit nem akarsz?

Végül belenézek a szemébe. Csillog. Dühös. És nem tudom pontosan, hogy mi történik, de ahogy nézem, valami elszabadul a fejemben. Valami cseppet sem kedves. Valami kontrollálatlan dolog.

– Nem akarom ezt a steril változatodat – szalad ki a számon. – Nem akarom ezt a rideg, számító embert, akinek mások előtt mutatkoznod kell. Ez a változatod kegyetlen, érzéketlen, és senkihez sem hű. Nem vagy kedves ember, Nazeera. Undok, leereszkedő és arrogáns vagy. De, esküszöm, mindez még elfogadható lenne, ha úgy érezném, hogy valahol mélyen érző szív dobog benned. Mert ha barátok leszünk – ha bármi közünk lesz egymáshoz –, képesnek kell lennem arra, hogy megbízzak benned. És én nem bízom az érdekből született barátságokban. Nem bízom a gépekben.

Túl későn ismerem fel, hogy hibáztam.

Nazeera teljesen megdöbben.

Csak pislog, és egy hosszú, gyötrelmes pillanatig a közönyös külső bepillantást nyújt a nyers, remegő érzelmekbe, amiktől úgy fest, mint egy gyerek. Felnéz rám, és hirtelen nagyon aprónak tűnik – fiatalnak, rémültnek és aprónak. Csillog a szeme, könnybe lábad, és az egész kép olyan szívszaggató, hogy úgy érzem, mintha gyomorszájon vágtak volna.

Ám egy perc múlva ennek már nyoma sincs.

Nazeera elfordul, elzárja az érzéseit, és újra magára ölti az álarcot.

Úgy érzem, mintha megdermedtem volna.

Most alapjaiban szúrtam el a dolgot, és nem tudom, hogy hozhatnám helyre. Nem tudom, milyen protokollt kövessek. Ahogyan azt sem tudom, pontosan mikor és hogyan lettem ilyen első osztályú szemétláda, de azt gyanítom, nem sokat segít a helyzeten, hogy olyan sokat lógok együtt Warnerrel.

Én nem vagyok ilyen fickó. Nem fakasztom sírva a lányokat.

De nem tudom, hogyan csináljam vissza. Talán ha nem mondok semmit. Talán ha csak állok, és pislogva meredek a világűrbe, vissza tudom forgatni az időt. Nem tudom. Nem tudom, mi fog történni. Csak annyit tudok, hogy igazi pöcsfej lehetek, mert az, aki képes megríkatni Nazeera Ibrahimot, csakis valami szörnyeteg lehet. Azt sem gondoltam volna, hogy Nazeera képes sírni. Nem tudtam, hogy szokott.

Ennyire hülye vagyok.

Most ríkattam meg Ázsia főparancsnokának a lányát.

Amikor végül rám néz, a könnyeknek már nyoma sincs, de a hangja hűvös. Üres. És olyan, mintha el sem hinné, hogy kimondja a szavakat, amikor megszólal:

– Megcsókoltalak. Szerinted akkor is egy gép voltam?

Hirtelen kiüresedik a fejem.

– Talán.

Hallom, ahogy felszisszen. Fájdalom suhan át az arcán.

Ó, te jó ég! Nem csak hülye vagyok.

Rossz ember vagyok.

Fogalmam sincs, mi van velem. Jobb lesz, ha inkább nem beszélek. Nem akarom ezt csinálni. Itt lenni. Vissza akarok menni a szobámba, lefeküdni, és nem itt lenni. De valami eltörött – az agyamban, a számban, a mozgásközpontomban.

És ami még rosszabb: nem tudom, hogy szabaduljak el innen. Hol van a katapultgomb, amivel el lehet menekülni a rémisztő, gyönyörű nőkkel folytatott beszélgetések elől?

Nazeera újra megszólal:

– Te komolyan azt gondolod, hogy képes lennék ilyesmit tenni, gondolod, hogy megcsókolnálak csak azért, hogy manipuláljalak?

Pislogva meredek rá.

Úgy érzem, mintha csapdába estem volna egy rémálomban. Bűntudat, zavar, kimerültség és düh kavarog bennem, amitől olyan fájdalmas szintre emelkedik a káosz az agyamban, hogy hirtelen, érthetetlen módon, elveszítem a fejemet.

Elkeseredetten, ostobán…

Képtelen vagyok abbahagyni az üvöltést.

– Mégis honnan kellene tudnom, mit tennél és mit nem tennél, hogy manipulálj valakit? – kiabálom. – Honnan kellene tudnom rólad bármit is? Hogy kerülök egyáltalán közös a helyiségbe olyasvalakivel, mint te? Ez az egész helyzet kész őrület! – Még mindig kiabálok. Még mindig próbálom kitalálni, hogyan csillapodjak le. – Úgy értem, nem csak arra vagy képes, hogy vagy ezer különféle módon végezz velem, de tekintettel arra, hogy te vagy a leggyönyörűbb nő, akit életemben láttam… Mármint, igen, sokkal észszerűbbnek tűnik, hogy csak szórakozol velem, mint hinni valami alternatív univerzumban, ahol valóban vonzónak találsz.

– Hihetetlen vagy!

– Te pedig nyilvánvalóan elmebeteg.

Nazeerának tátva marad a szája. És egy pillanatig olyan mérgesnek tűnik, hogy azt hiszem, tényleg kitépi a nyelőcsövemet.

Hátrálni kezdek.

– Oké, sajnálom… Nem vagy elmebeteg, de húsz perce még azzal vádoltál, hogy szerelmes vagyok a legjobb barátomba, úgyhogy azt hiszem, jogosak az érzéseim.

– Úgy néztél rá, mintha szerelmes lennél belé!

– Atyaég, te lökött nőszemély! Rád nézek úgy, mintha szerelmes lennék beléd!

– Én… Várj! Mi?

Szorosan lehunyom a szemem.

– Semmi. Hagyjuk! Mennem kell.

– Kenji…

De már ott sem vagyok.

HÁROM

Amikor visszaérek a szobámba, becsapom az ajtót, majd nekidőlök, és leroskadok a padlóra egy szomorú, szánalmas csődtömegként. A tenyerembe temetem az arcomat, és egy megrendítő pillanatig arra gondolok…

Bárcsak itt lenne az anyukám!

Az érzés váratlanul ér, és olyan gyorsan lecsap rám, hogy nem tudom időben megfékezni. Gyorsan növekszik, kicsúszik az irányításom alól: a szomorúság szomorúságot szül, az önsajnálat kegyetlenül kavarog bennem. Az összes nyomorult élményem – valahányszor megszakadt a szívem, valahányszor csalódnom kellett – ezt a pillanatot választotta, hogy élve felhasítson, és lakmározni kezdjen a szívemből, amíg semmi nem marad, amíg élve elemészt a gyász.

Összeomlok a súlya alatt.

A két térdem közé temetem a fejemet, és átkarolom a lábamat. Fájdalmas hullámok ostorozzák a mellkasomat, ujjak törik át a bordámat, hogy összeszorítsák a tüdőmet.

Képtelen vagyok levegőt venni.

Először nem érzem az arcomon legördülő könnycseppeket. Először csak a légzésemet hallom, nyers és ziháló, és nem értem a hangot. Döbbenten felemelem a fejemet, és megpróbálok nevetni, de idegenül hat, hülyén. Hülye vagyok. A szememre szorítom az öklömet, és visszazavarom a könnyeket a koponyámba.

Nem tudom, mi ütött belém ma este.

Úgy érzem, kicsúszott a talaj a lábam alól, nem vagyok önmagam. Vágyom valamire. Szem elől tévesztettem a célomat, az utat, ami előre vezet. Mindig azt mondogatom magamnak, hogy minden áldott nap a reményért harcolok, az emberiség megmentéséért, de valahányszor túlélem a történteket, és újabb veszteségekre meg pusztulásra eszmélek, valami meglazul bennem. Olyan, mintha az általam szeretett emberek és helyek alkotnák az alapzatot, amin meg tudom vetni a lábamat; nélkülük csak kopott téglahalom vagyok.

Hosszan és reszketegen felsóhajtok. A tenyerembe temetem az arcomat.

Szinte soha nem engedem meg magamnak, hogy az anyámra gondoljak. Szinte soha. De most történt valami a sötétség, a hideg, a félelem, a bűntudat és a Nazeerával kapcsolatos zűrzavar miatt…

Azt kívánom, bárcsak beszélhetnék az anyukámmal.

Azt kívánom, bárcsak itt lenne, megölelne, és útmutatást adna. Azt kívánom, bárcsak bemászhatnék az ölébe, mint annak idején, bárcsak érezném az ujjait a fejem tetején egy hosszú éjszaka végén, ahogy kimasszírozza a feszültséget. Amikor rémálmok gyötörtek, vagy apa túl sokáig nem volt velünk, mert munkát keresett, együtt virrasztottunk, egymásba kapaszkodtunk. Rajta csüngtem, ő pedig lágyan ringatott, simogatta a hajamat, és vicceket suttogott a fülembe. Ő volt a legszórakoztatóbb ember, akit ismertem. Olyan okos. Olyan éles elméjű.

Egek! Rettenetesen hiányzik!

Néha annyira hiányzik, hogy úgy érzem, behorpad a mellkasom. Úgy érzem, mintha maga alá temetne ez az érzés, és többé soha nem jutnék fel a felszínre, hogy levegőt vegyek. És néha úgy gondolom, képes lennék egyszerűen meghalni itt, ezekben a pillanatokban, olyan hevesen fojtogat az érzés.

De aztán – csodával határos módon – az érzés lépésről lépésre enyhülni kezd. Lassú, gyötrelmes munka, de végül a hályog lehull a szememről, és valahogy visszacsöppenek az életbe. Újra egyedül vagyok.

Itt, a sötétben, az emlékeimmel.

Néha olyan egyedül érzem magam ezen a világon, hogy alig kapok levegőt.

Castle visszakapta a gyerekét. Az összes barátom társra talált. Elveszítettük Adamet. Elveszítettük Jamest. És elveszítettünk mindenki mást az Omega Pontról. Néha még mindig letaglóz ez a tény. Még mindig ledönt a lábamról, ha elfelejtem kellően mélyre temetni az érzéseimet.

De ez így nem mehet tovább. Szétesek, márpedig nincs időm szétesni. Az embereknek szükségük van rám, függnek tőlem.

Össze kell szednem magam.

Felkászálódom, és az ajtónak támasztom a hátamat, amíg sikerül megvetni a lábamat a padlón. Ülök a sötétben, a hidegben, ugyanabban a ruhában, amit hetek óta hordok. Rendbe fogok jönni; csak egy kicsit másként kell felfognom a dolgokat.

Lehet, hogy James és Adam teljesen jól vannak.

Így kell lennie.

Elindulok a fürdőszoba felé, útközben felkapcsolom a villanyokat, és megeresztem a vizet. Levetem a régi ruhákat, és megfogadom, hogy elégetem őket, amint lehet, majd kihúzok néhány fiókot, és átkutatom a néhány kényelmes alapholmit, amivel Nouria ellátta a szobáinkat. Aztán elégedetten belépek a zuhanyzóba. Fogalmam sincs, honnan jutnak meleg vízhez, de nem is érdekel.

Ez tökéletes.

Nekidőlök a hideg csempének, miközben forró víz folyik az arcomra. Végül leroskadok a padlóra, túl fáradt vagyok ahhoz, hogy álljak.

Hagyom, hogy a forróság élve elemésszen.

NÉGY

Azt hittem, hogy a zuhany majd úgy hat, mint egy regeneráló kúra, de nem működött olyan jól, mint reméltem. Tiszta vagyok, ami jelent valamit, de még mindig rosszul érzem magam. Fizikailag rosszul. Azt hittem, jobban tudom kezelni az érzéseimet, de… Most már nem tudom.

Kábának érzem magam. Vagy talán az időeltolódás visel meg. Vagy mindkettő.

Csakis ez lehet az oka.

Olyan kimerült vagyok, hogy az ember azt hinné, elalszom, amint a fejem a párnára ér, de nincs ekkora szerencsém. Órákon át fekszem az ágyban, bámulom a plafont, aztán egy ideig járkálok a sötétben, és most megint itt vagyok, egy gombóccá hajtogatott zoknit dobálok a falhoz, miközben a Nap lustán kapaszkodni kezd a Hold felé.

Ezüstszínű fény dereng a horizonton. Hajnalodik. Az ablakom négyzetén át bámulom a jelenetet, miközben továbbra is próbálok rájönni, mi a franc történhetett velem, amikor egy hirtelen, heves kopogtatás közvetlen adrenalinlöketet küld az agyamba.

Egy szempillantás alatt felpattanok, zakatol a szívem, és lüktet a fejem. Olyan gyorsan felöltözöm, hogy közben kis híján végzek magammal, és amikor végül kinyitom az ajtót, Brendan áll ott, látszólag megkönnyebbülve.