Lorraine Heath

A herceg visszatér

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a HarperCollins Publishers-szel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with HarperCollins Publishers. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Jan Nowasky, 2022 – Vinton Kiadó Kft., 2023

A mű eredeti címe: The Return of the Duke

HarperCollins Publishers LLC, New York, U. S. A.

Magyarra fordította: Kovács Ágnes

Nyomtatásban megjelent: 2023

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-726-2

- Kép: Harlequin Books S.A.

A borítón szereplő alkotás a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás alapján került
felhasználásra.

- A szerző fotója: © Jim Calle

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2023

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat: www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Szeretettel adózom Dora emlékének,

aki gyengéd természetével elrabolta a szívünket,

most pedig már a Szivárványhíd túloldalán
kergeti a nyuszikat.

1. fejezet

1874. szeptember

Marcus Stanwick egykor a nagy múltú, rangos és hatalmas Wolfford hercegségének volt a leendő örököse. Olyan családba született, amely már Hódító Vilmos idejétől kezdve uralkodói kegyben állt.

Egykor rengeteg barátja volt, akikkel a legfinomabb italokat fogyasztva tivornyázhatott, és akikkel fogadhatott a leggyorsabb lovakra. A saját és az apja ismeretségi köre is tisztelte, az arisztokrata hölgyek körében pedig igencsak jó partinak számított. Bálványozták, csodálták, és mindenki arra számított, hogy könnyű és sikeres élet vár rá.

Egykor semmiben sem szenvedett hiányt, és természetesnek vette a jó szerencséjét, olyasminek, ami kijár neki.

Ez azonban még azelőtt volt, hogy árulás döntötte romba az életét. Azelőtt, hogy a Korona könyörtelenül megfosztotta a családját mindentől, ami csak a birtokukban volt – a jó hírüket is beleértve –, és arra ítélte őket, hogy az utcán küzdjenek a puszta túlélésért, amelyhez mindössze az eszükre, a bátorságukra és az elszántságukra számíthattak. Azelőtt, hogy az apát, akinek az elismerésére korábban annyira vágyott, 1873 nyarán felakasztották felségárulásért, finom lelkű anya pedig nem sokkal később szintén elhunyt – az elviselhetetlen szégyen és szívfájdalom következtében, amelyet az okozott neki, hogy a férjét bűnösnek találták egy Viktória királynő elleni merénylet megszervezésében.

Ezután Marcus olyasvalakivé vált, akire ő maga is alig ismert rá, olyasvalakivé, akit felemészt a düh, a gyűlölet és a bosszúvágy, olyasvalakivé, akit sokkal sötétebb indítékok vezérelnek, mint a léhaság, amely egykor jellemezte. Olyasvalakivé, aki valósággal ég a bosszúvágytól.

Ez az ijesztő céltudatosság nem hagyta őt aludni éjjel, és jelenleg is ez volt az, ami miatt az elegáns sorház kifinomultan berendezett szalonjának osztott üvegű ablaka előtt álldogált. Igyekezett visszafogni magát, hogy ne vegye számba a perzsaszőnyegeket, amelyeken a jelek szerint még nem sokat járkáltak, a rózsafa tálalószekrényt, amelyet egyetlen karcolás sem csúfított el, vagy éppen az elsőrangú, ízléses műalkotásokat, amelyek a falakat díszítették. Igyekezett nem gondolni arra, hogy ezek közül a tárgyak közül hány olyan volt, amelyet becstelen apja vett a rossz hírű szeretőjének – egy halom pénzért, amelyet az akkor még túlcsorduló családi kasszából vett ki. Mielőtt elvették tőlük a sok aranyat és ezüstöt. Mielőtt mindenüket lefoglalta volna a Korona.

Marcus kicsivel több mint egy évig halogatta, hogy idejöjjön, és szembenézzen vele, de a kétségbeesés végül rákényszerítette, hogy bekopogjon hozzá. Az ajtót egy méltóságteljes komornyik nyitotta ki – akinek a ferde és kissé leharcolt állapotban lévő orra olyan verekedést sejtetett, amelyet nem feltétlenül ő nyert meg –, és mindjárt közölte is, hogy látogatók fogadásához túl kései az óra. Marcus egyszerűen csak felhorkant. Az e falak között élő szajha bizonyára hozzá volt szokva, hogy a férfiak akkor toppannak be, amikor éppen rájuk tör a szükség, mindegy, hány óra van éppen, ezért aztán metsző pillantás kíséretében egyszerűen csak ennyit vetett oda a szolgának:

– Hívja ide ennek a háznak az úrnőjét. – A hangja nem tűrt ellentmondást. Úgy beszélt, mint akiből egy nap majd herceg lesz. Ezt a hangot használta akkor, amikor még biztosnak tűnt a jövője, amikor még tudta, milyen ösvényen lépked, és hogy az az ösvény hová vezet. Noha mindez már nem volt igaz rá, a régi szokásokat nem volt könnyű levetkőzni.

Ezután minden további nélkül megkerülte a döbbent komornyikot, és elfoglalta őrhelyét az ablak mellett. Találkozni fog az apja egykori szeretőjével, és addig nem megy el innen, amíg minden egyes információmorzsát ki nem szed a nőből, ami a segítségére lehet.

Csak egyszer látta őt, akkor is csak távolról, ahogy az apja besegítette a hintóba. Marcus egy fekete ló hátán, amely azóta már nem volt a birtokában, követte őket a nyüzsgő londoni utcákon át. Látta, ahogy a nő belépett ebbe a házba, amikor pedig később felelősségre vonta az apját, a csirkefogó beismerte, hogy ez a nő gondoskodott az esti szórakozásáról. Marcus meggyűlölte a nőt, mert az szerepet játszott a szülei kapcsolatát időnként jellemző hűvös megvetés elmélyülésében, Wolfford hercege ugyanis az örökösével folytatott kellemetlen beszélgetés után már nem csinált titkot a hűtlenkedéséből. Hamarosan egész London megtudta, hogy egy olyan fiatal nővel folytat viszonyt, aki a lánya lehetne. Amennyire Marcus tudta, az apja egyszer sem szegte meg a házassági esküjét, amíg ez a szemérmetlen szajha el nem csavarta a fejét.

A férfi utálatának tárgya éppen ebben a pillanatban suhant be a szobába, és azonnal be is töltötte azt a jelenlétével. Tűzvörös haját, amely művészien volt feltornyozva a feje tetejére, gyöngyös fésűk tartották, néhány elszabadult tincs azonban hosszú hattyúnyaka körül göndörödött. Feltűnő jelenség volt – és magasabb, mint amilyennek Marcus hitte, mindössze néhány centivel maradt le az ő száznyolcvannyolc centijétől. A teste érzékiségét hangsúlyozandó, a bíborvörös ruhája merész dekoltázst láttatott, aztán rásimult a testére, körbeölelte vékony derekát, végül pedig lágyan omlott le széles csípőjéről, azt sejtetve, hogy nem rejtőzik alatta alsószoknya. Egy férfi keményen, gyorsan és durván hághatta meg ezt a nőt, ő pedig lelkesen fogadhatta a közeledést, sőt még viszonozta is.

Mindez borzasztóan bosszantotta Marcust, ugyanis megértette, mi vonzotta az apját vagy bármelyik másik férfit, akinek vér folyt az ereiben, olyan vér, amelyet a nő fel tudott forralni. Atyaég, az ő férfiassága is olyan hevesen reagált, hogy kis híján beleszédült! Legszívesebben belebokszolt volna a falba a saját teste árulása miatt. De ez csak állatias gerjedelem volt, nem vágy, és nem is vonzalom. Amióta kegyvesztetté vált, sem ideje, sem kedve nem volt paráználkodni. Ezenkívül egy olyan nő, aki képes lenne lealacsonyodni egy áruló fiához, nem is vonzotta volna. Ez a szajha azonban sajnos nagyon is vonzotta. Olyan nő, aki tisztában van az értékeivel, és hivalkodik is velük, olyan nő, aki nem átall olyan benyomást kelteni, mint aki jól ismeri a férfitestet.

Most lassan végighordozta a tekintetét Marcuson, mintha fel akarná mérni – a férfi pedig önkéntelenül is kihúzta magát, miközben gyűlölte a gondolatot, hogy ez a szajha bármiféle kifogásolnivalót találhat rajta –, aztán elindult a finom rózsafa pohárszék felé, amelyen üvegek és különféle poharak sorakoztak.

– Marcus Stanwick. Úgy hiszem, a scotchot részesíti előnyben.

Az ördög vigye el őt azért, mert tudja, ki ő, illetve, hogy mit szeret inni, de ha az apja megosztotta vele ezt a kis apróságot az örökösével kapcsolatban, akkor talán a sötét terveit illetően is elárult neki ezt-azt.

A nő megtöltött két poharat, aztán mintha felhőkön járna, odasuhant Marcushoz, és átnyújtotta neki az egyiket.

– Hamarabb számítottam a látogatására.

Olyan magabiztosan, olyan határozottan csengett a hangja! Nem olyan nő volt, aki csak úgy meghunyászkodik Marcus előtt, és mindent elmond neki, amire kíváncsi. Meg kell változtatnia a stratégiáját, amelyet akkor talált ki, amikor még azt hitte, hogy le fogja nyűgözni a nőt – és kicsit talán el is rettenti – az, aki ő egykor volt. Ezenkívül azt képzelte, hogy a nő még óvatosabb lesz, ha a szemébe néz, és meglátja, kivé vált: olyan férfivá, aki szégyenkezés és megbánás nélkül elveszi azt, amit akar. Amikor az utcán járt, az emberek elkerülték őt, mintha egy tábla lógott volna a nyakában: Csak saját felelősségedre közeledj!

De ha ez a némber észre is vette ezt, a jelek szerint elhatározta, hogy nem vesz róla tudomást.

Érettebb és idősebb volt, mint amilyennek a férfi gondolta, harminc múlhatott. Ő szintén nemrég töltötte be a harmincat. Némileg undorodva, amiért olyan gyönyörűnek találta, Marcus elfogadta ugyan az italt, de arra gondosan ügyelt, hogy a hangja közönyösen csengjen.

– Hátrányban vagyok magával szemben, én ugyanis nem tudom a nevét.

– Szólíthat Esmének. – A nő felemelte a poharát, ivott egy kortyot, aztán megnyalta telt ajkát, amelyet az Isten is arra teremtett, hogy élvezetet nyújtson egy férfinak. Utána hátat fordított Marcusnak, csípőjét provokatívan ringatva odasétált egy sötétkék fotelhez a kandalló mellett, és kecsesen ráült. A férfi önkéntelenül is elképzelte, amint valami másra ereszkedik rá. Egy ágyra. Egy ölre. Egy farokra. Az ő farkára, hogy az ördög vigye el!

A nő a poharat tartó elegáns kezével a vele szemközti fotelre mutatott.

Nem szabadna leülnie. Ott kellene maradnia, ahol van, és vissza kellene szereznie a fölényét, ahogy azzal a nyavalyás komornyikkal is tette, de a nő a tisztaság és a friss rózsavirág illatát hagyta maga után, és ilyesmiben az elmúlt év során neki sajnos nagyon ritkán volt része. Nem ért rá arra, hogy kertekben sétálgasson, vagy hogy illatos nyakakat csókolgasson. Így aztán odament, és fesztelenül belevetett magát a fotelbe, ahogy az ahhoz a barbár szörnyeteghez illett, akivé vált.

Közben próbált nem szégyenkezni amiatt, milyen viseltes az öltözéke. Mielőtt idejött, elvesztegetett néhány értékes érmét arra, hogy megfürödjön és megborotválkozzon egy fürdőházban, de gyalog jött, és mire ideért, már bűzlött az út porától. Ez a nő valószínűleg még életében nem bűzlött. Amikor belekortyolt az italába, a férfi az ismerős ízt érezve kis híján felnyögött. Egykor ez volt a kedvenc skót whiskyje. A nőnek, úgy látszik, minden tekintetben drága ízlése van.

– Nem várja magát egy férfi odafönt? – kérdezte Marcus, és meg sem próbálta véka alá rejteni, hogy mi a véleménye a nő választott foglalkozásáról.

– Nem látom be, mi köze magának az ágyamhoz.

– Elnézést kérek. Nem tartozik rám. – A férfi felsóhajtott, és arra gondolt, hogy volt idő, amikor ő sem ítélkezett volna, sőt szívesen fogadott volna egy ilyen nőt az ágyában, és külön örült volna, amiért az fittyet hány a társadalom szigorú szabályaira. Minél hamarabb a tárgyra tér, annál hamarabb szabadul innen, és annál hamarabb kiverheti őt a fejéből. – Maga egykor az apám szeretője volt. Mondott magának bármit is a terveiről… a cinkosairól… a többi áruló kígyóról, ami esetleg segíthet, hogy megtaláljam őket?

A nő most először tűnt meglepettnek, aranybarna szeme egy egészen kicsit mintha még tágabbra nyílt volna. Kissé oldalra billentette a fejét, mintha már egészen más szemmel nézett volna rá. Úgy nézte őt, mintha egy kiskutya lenne, aki ahhoz szokott, hogy rugdossák, most pedig hirtelen arra eszmél, hogy egy kéz meg akarja simogatni.

– Azokat az embereket keresi, akik Viktória királynő megölésére szőttek összeesküvést? De hát miért?

– Hogy legalább részben visszaállítsam a családom nevének becsületét – felelte Marcus tömören. Vagy legalább a saját nevének a becsületét, abban a reményben, hogy így visszaszerezheti a tiszteletet, amelyet az apja cselekedetei elraboltak tőle. Az, hogy egy árulóval emlegették egy lapon, sokat ártott neki. – Hogy lássam, ahogy bíróság elé állítják, majd felakasztják őket, ahogy az apámmal tették, hogy megszabadítsam tőlük az országot.

A nő olyan fürkésző tekintettel nézte, mintha belelátott volna a megfeketedett szívébe, amely annyira megrohadt és összeaszalódott, hogy a férfi attól félt, bármit tesz is, már nem lesz képes visszaváltozni azzá, ami volt, és azzá a férfivé tenni őt, akivé válnia kellett volna.

– Az apja nem kifejezetten beszélgetni járt ide.

Marcus előrehajolt, a combjára támasztotta a könyökét, és a két keze közé fogta a poharát. Ez a nő volt az utolsó esélye a leszámolásra, arra, hogy bebizonyítsa, az égvilágon semmi köze nem volt az apja meggondolatlan próbálkozásához, hogy mást ültessen a trónra. Az öccsét és a húgát leszámítva mindenki, aki valaha is fontos volt számára, messzire elkerülte. A többi rokona, illetve azok, akiket egykor a barátainak tartott, hallani sem akartak róla. Pária volt, aki elől mindenáron ki kell térni. Még ez a nő is hűvös megvetéssel kezelte, mintha ő messze alatta állna.

A férfi állkapcsa megfeszült. Alatta, egy erkölcstelen nő alatt!

– Talán megemlített valamit, ami nem közvetlenül az összeesküvésre utal. Valami ártalmatlan dolog, egy név, egy beszélgetés része, aminek nem volt értelme vagy magyarázata. Biztos van valami apróság abban a gyönyörű fejében, amely megmutathatja nekem a helyes utat. Kizárt, hogy minden közös pillanatot szexszel töltöttek volna, kellett hogy beszélgessenek is. Gondolkodjon, asszonyom!

– Gondolkodjak? Csak nem képzeli, hogy nem rágtam már át alaposan minden egyes szótagot, amelyet az apja valaha is kiejtett a társaságomban? – A nő lendületesen pattant fel a fotelből, és úgy áradt belőle a jogos felháborodás, hogy Marcus még soha életében nem érezte magát ennyire jelentéktelennek. – Magát és az öccsét a Towerba hurcolták, engem pedig Whitehallba vittek, ahol a Scotland Yard legkiválóbb és legkönyörtelenebb kopói vettek kezelésbe. Kikérdeztek. Megfélemlítettek. Vádoltak. Aztán bezártak a Newgate-be, abban a reményben, hogy megtörhetnek, és majd bevallom, hogy én is részt vettem az összeesküvésben. Folt esett a híremen. Az apjával való kapcsolatom tönkretette az életemet.

Marcus talpra ugrott, és tett egy fenyegető lépést a nő felé.

– Maga mégis luxuskörülmények között él, miközben én mocsokban tengődöm.

Mivel nem akarta, hogy a nő tanúja legyen az őt elárasztó érzelmeknek, és netán megfejtse őket, a kandallóhoz lépett, és a tűztérre meredt, amely híven tükrözte az élete kilátástalanságát. Nem akarta elfogadni, hogy a küldetése idő-, és energiapocsékolás. Azt már soha nem szerezheti vissza, amit elveszített, de arról legalább gondoskodni akart, hogy a következő generációnak ne kelljen szégyenkezve meghúznia magát, és hogy az apja szégyenletes cselekedeteit elhomályosítsák az ő hősiesebb tettei.

– Miért most? – kérdezte a nő lágy, majdhogynem gyengéd hangon, amikor Marcus már megesküdött volna rá, hogy teljességgel képtelen bármiféle kedvességre. – Miért pont most akarja megtalálni a bűnösöket?

A férfi felhajtotta a maradék italát, mielőtt válaszolt volna.

– Kezdettől fogva azon vagyok, hogy megtaláljam őket – ismerte be végül.

A kutatás veszélyei miatt kényszerült arra, hogy magára hagyja az öccsét és a húgát. Néha, amikor pénzhez jutott, adott nekik belőle, de jobbára magukra voltak utalva. Althea egy ivóban dolgozott – dolgozott, az ég szerelmére –, amíg meg nem ismerkedett Benedict Trewlove-val, aki másféle munkát kínált neki. Végül összeházasodtak, és amennyire Marcus tudta, nagyon boldogan éltek. Mielőtt Althea Trewlove oltalma alá került, Griff élt vele, és úgy tartotta el, hogy a kikötőben gürcölt, miután azonban a húguk már nem az ő felelőssége volt, Griff egy időre csatlakozott Marcushoz. Ám nem viselte jól, hogy az árnyékba kellett húzódnia, és türelme sem volt kivárni a végeredményt, így végül a saját útját kezdte járni, és nyitott egy klubot, majd pedig megnősült. Noha Griff hajlandó lett volna arra, hogy finanszírozza a bátyja rögeszméjét, Marcus nem akart többet elfogadni, mint amennyit eddig kapott. Most visszament a székéhez, letette az üres poharát a mellette álló filigrán asztalkára, aztán megvárta, hogy a nő is visszaüljön a fotelba.

– Apám említette valaha Lucifert?

– Úgy mint… az ördögöt?

– Talán. – A férfi frusztráltan sóhajtott fel. – Nem tudom. Egy férfi, egy nő, egy hely, egy dolog… Ez a név időről időre felbukkan.

– Milyen formában? Hol kutakodott?

Nem szabadna megbíznia benne, de mi baj lehet belőle, különösen, ha így esetleg sikerül az emlékezetébe idéznie valamit, amit az apja mondott neki?

– Egészen biztos, hogy mások is részt vettek az összeesküvésben. Az apám nem volt elég éles elméjű ahhoz, hogy stratégiát állítson fel, ő követő volt, nem pedig vezető. Ezért aztán elképzelhető, hogy az összeesküvők továbbra is le akarnak csapni, szóval nyitva tartottam a fülem, hátha hallok valamit egy újabb kísérletről. Apám arisztokrata barátai után is kémkedni kezdtem, az sem volt egy leányálom. Aztán arra gondoltam, hogy ha más arisztokraták is benne vannak, ők egészen biztosan nem saját kezűleg akarják elkövetni a merényletet, hanem felfogadnak valakit, aki ért az ilyesmihez, aki elég furfangos, és akinek már egyébként is rovott a múltja. Így aztán elmerültem London legsötétebb bugyraiban, és azt is elhintettem, hogy a Farkas árulja a szolgálatait, hátha az összeesküvők fel akarnának fogadni.

A nő fölvonta finoman ívelt, gesztenyebarna szemöldökét.

– A Farkas?

– Tisztelgés a címnek, amely engem illetett volna meg. – Wolfford hercege. Csak később döbbent rá, hogy az álnév nem illett rá. A farkasok falkában mozogtak, csoporthoz vagy családhoz tartoztak, ő azonban magányosan vadászott. – Azt hiszem, már közel voltam ahhoz, hogy felfedezzek valamit, de aztán meg kellett húznom magam, hogy elkerüljem azokat, akik el akartak tenni láb alól.

A legtöbb nő felszisszent, elsápadt vagy elborzadt volna, ez a nő azonban egyszerűen csak kortyolt egyet az italából.

– Megtámadták?

– Többször is.

– És mégis itt van.

– Mégis itt vagyok. – Egy időre még Londonból is elment. Griff-fel nemrég tudatta, hogy visszatért, Altheának azonban nem árulta el, hogy miben mesterkedett. A lány férje ugyan szintén jól kiismerte magát London sötétebb zugaiban, mostanában azonban volt dolga bőven, hiszen nemrég derült ki, hogy egy hercegség örököse.

– Ezek szerint tehetsége van ahhoz, hogy elkerülje a veszélyeket.

– Megtudtam ezt-azt, de mindez nem elég. Szóval, Lucifer. Mond magának valamit ez a név?

– Sajnálom, de nem.

– Semmi nem jut az eszébe, amit az apám esetleg a szenvedély hevében mondott?

– Amikor kefélnek, a férfiaknak általában nem a beszélgetésen jár az eszük.

Marcus elfintorodott a nyers megfogalmazás hallatán, de ő volt az, aki harcias alaphangot adott a beszélgetésnek, bármennyire bánta is már.

– Ezt megérdemeltem.

– Igen. Én általában azt adom a férfiaknak, amit megérdemelnek.

A nő ajka körül játszadozó mosoly azt sugallta, hogy nemcsak büntetést, hanem élvezeteket is ért ezalatt, Marcusnak pedig hirtelen az az abszurd gondolata támadt, bárcsak még az apja előtt rábukkant volna erre a teremtésre.

– Sajnálom, hogy nem tudok segíteni – mondta a nő sajnálkozó hangon.

– Nos, már több mint egy év eltelt azóta… talán ha hamarabb eljöttem volna.

– Miért nem jött el hamarabb?

Mert látni sem akartalak.

– Nem akartam zavarni.

A férfi fölállt, a nő pedig kecses mozdulatokkal követte a példáját. Az élete során valamikor jó nevelést kaphatott.

– Elnézését kérem, hogy megzavartam az estéjét.

– Nem volt semmi halaszthatatlan tennivalóm. Ha esetleg eszembe jutna valami, ami segíthet, hol találom meg?

– Nem talál meg. De hagyhat üzenetet számomra az öcsémnél a klubjában. – Griff olyan klubot üzemeltetett, amelyben egyedülálló hölgyek és urak találhattak maguknak társaságot. – Ő majd gondoskodik róla, hogy megkapjam.

– Ó, igen, hallottam már pletykákat arról a helyről. Meglehetősen botrányos intézménynek tartják. Ezek szerint az öccse is magával dolgozik?

– Nem, de tudja, hogyan érhet el. – Az egyik emeleti ablakban égő lámpás jelezte, ha Griff üzenetet rejtett a klub hátsó falának egyik laza téglája mögé. – Kitalálok magam is. Jó éjszakát!

– Elkísérem az ajtóig.

– Nem szükséges.

– Miféle háziasszony volnék, ha hagynám, hogy egyedül sétáljon ki?

Marcus kísértést érzett, hogy megkérdezze tőle, hogyan ismerkedett meg az apjával, hogyan kezdtek viszonyba, és hogy miért állt össze egy öregemberrel – de az alapján, ahogy élt, vagy az apja, vagy egy másik férfi igencsak elkényeztette. Vajon most is volt szeretője? Egy magafajta nő nem engedhette meg magának, hogy huzamosabb ideig védelmező nélkül maradjon. Marcus gyorsan az ajtóhoz sietett, mielőtt még túlságosan erőt vett volna rajta a kíváncsiság. A nő könnyedén lépést tartott vele. Ez az előnye a hosszú lábaknak, amelyeket a férfi nagyon igyekezett nem a csípője köré fonódva elképzelni. Nagyon bosszantotta, hogy ennyire vonzódott ehhez a boszorkához.

Kilépett a tornácra, ám amikor be akart csukni maga mögött az ajtót, azon kapta a nőt, hogy beállt a résbe.

– Vigyázzon magára, Marcus Stanwick – mondta Esme halk hangon, de ez mégis inkább parancsnak tűnt.

A férfi eltűnődött, vajon honnan van ennyi önbizalma, és azt kívánta, bárcsak más miatt jött volna ide, olyasmi miatt, ami lehetővé tenné, hogy úgy ismerje meg ezt a nőt, ahogyan arra vágyott. Végül kurtán biccentett, majd lesietett a lépcsőn, kiment a kovácsoltvas kapun, és eltűnt az éjszakában.

Miután visszament a szalonba, és ismét leült a kandalló előtti fotelba, Esme Lancasternek hamarosan kellemesebb társasága akadt: Laddy, a fekete-fehér cocker spánielje személyében. Miután az ölébe vette az állatot, a nő hagyta, hogy a gondolatai a legutóbbi vendége körül keringjenek.

Marcus Stanwick határozottan vonzóbb volt, mint az apja. Éjfekete haját nemrég vágták le, a szeme pedig sötétkék volt, ám amikor dühtől lángoló tekintettel közelebb lépett, Esme látta, hogy a még jobban elsötétedő íriszben szürkés csíkok rejtőznek. Ez sokkal izgalmasabbá tette a férfit, mint amilyennek lennie kellett volna. A nőnek tetszett, hogy kicsit hátra kellett hajtania a fejét, hogy a szemébe nézhessen. Az apjával ellentétben Marcus még nem hízott el, bár Esmé úgy sejtette, soha nem is fog. Noha a ruhái nem álltak kifejezetten jól neki, így is látszott rajta, hogy csupa erő és izom. Nyilván nem lustálkodott, amióta földönfutóvá vált.

Az is nyilvánvaló volt, hogy megvetette őt, amin Esme nem is csodálkozott. Az apjával való kapcsolata a bukott nő szerepébe kényszerítette, ezt a szerepet pedig, nem volt választása, el kellett fogadnia. Komoly erőfeszítésébe került, hogy a herceg bizalmába férkőzzön, hogy felkeltse az érdeklődését, és hogy elérje, hogy az sok időt akarjon tölteni a társaságában. Legnagyobb bosszúságára azonban a kapcsolatuk annak két hónapos időtartama alatt nagyrészt a nyilvánosság szeme előtt zajlott. A legtöbb nős férfi igyekezett titokban tartani a liezonjait, Wolfford hercege azonban valamilyen oknál fogva kérkedni akart vele. Talán azért, mert hatvanhoz közeledvén tudatni akarta a világgal, hogy még mindig képes vonzalmat kiváltani egy nála sokkal fiatalabb nőből. Úgy kísérgette őt London-szerte, mintha nem lett volna felesége és felnőtt gyerekei, akikre szégyent hozhat. A viselkedése mindig is zavarba ejtette Esmét, most mégis ennek köszönhette, hogy a férfi idősebbik fia megjelent nála. Az, hogy Marcus a scotchot szerette, csak találgatás volt, de amikor látta a férfi arcán átsuhanó bosszankodást, már tudta, hogy igaza volt. Kíváncsi lett, vajon hány dolgot találna még el vele kapcsolatban, ha lehetősége lenne rá. Már gyerekkorától kezdve az volt az egyik erőssége, hogy rájött bizonyos dolgokra az emberekkel kapcsolatban.

Az anyja nem sajnálta az időt arra, hogy kiverje belőle az ördögöt, amikor még egészen kicsi volt, bár a lány azóta sem tudta, mit tett, amivel kiérdemelte a fenyítést. Kezdte azt hinni, hogy talán azért, amilyen módon az őt körülvevő világot igyekezett értelmezni, ahogyan az őt érdeklő dolgokra vagy emberekre összpontosított, amíg valamiféle választ nem kapott a kérdéseire. A lelkészre, aki túl gyakran látogatta meg az anyját, amikor az apja nem volt otthon; az édességboltosra, akit sokkal jobban érdekeltek a fiúk, mint a lányok; a számtalan gyerekre a faluban, akik mind nagyon hasonlítottak a dombon álló udvarház urának legidősebb fiára.

Esme az apjától tanulta, hogyan legyen jó megfigyelő. Amikor éppen nem a királynőért és az országért harcolt, a férfi gyakran vitte sétálni a lányát, és ilyenkor folyton a környezetükre vonatkozó kérdésekkel bombázta. Milyen színű volt a szőke, loknis hajú kislány szoknyája, aki épp az imént ment be a pékségbe az anyjával? Hány kisfiú golyózott a sikátorban, amely mellett az imént haladtak el? Egyszer, amikor Esme nyolcéves volt, az apja elvitte egy londoni játékboltba, hogy vegyen neki egy babát. A lányt teljesen megbabonázta a bőség zavara, de amikor végül megtalálta azt a porcelánbabát, amelyre jobban vágyott, mint a levegőre, az apja hirtelen letérdelt mellé, és azt mondta:

– A boltban tűz ütött ki. Az emberek az ajtóban tolakodnak, és eltorlaszolták az utat. Hogy jutunk ki?

Nem voltak veszélyben. Nem lobogtak lángok, de az apja sürgető hangja hallatán a kislány szíve kalapálni kezdett. Az apja azt várta tőle, hogy tudja a választ, ő pedig nem akart csalódást okozni neki, hisz Nagy-Britannia egyik hőse volt, de ami a legfontosabb, az ő hőse is.

– Az egyik ablakon át. Ha pedig nem nyílik ki, valamivel betörjük az üvegét, hogy ki tudjunk mászni.

– És ha megvágjuk magunkat?

– Még az is jobb, mint ha elevenen megégnénk.

Az apja szélesen mosolyogva simogatta meg a kislány fejét.

– Szóval, melyik babát szeretnéd?

Az elegáns rózsaszín ruhát és virágokkal díszített kalapot viselő baba mindenhová elkísérte őt az évek folyamán, most pedig a fésülködőasztala egyik sarkán ült. Arra emlékeztette a lányt, hogy mindig legyen menekülési terve arra az esetre, ha veszélybe kerülne. A veszély pedig már itt is volt, méghozzá Marcus Stanwick személyében. Mégis, amikor a férfi a szalonjában volt, meg sem fordult a fejében, hogy menekülnie kellene.

Könnyed lépések zaja hangzott fel a folyosó felől, aztán a komornyik lépett be a szobába.

– Elvesztettem.

– Meddig hagyta, hogy kövesse?

– Nem hagyta.

– Ó, dehogynem, kétségtelenül hagyta, Brewster, különben nem vesztette volna el akkor, amikor ő úgy döntött, hogy véget vet a színjátéknak, és már nem tesz úgy, mintha nem tudná, hogy maga követi.

A férfi, aki inkább az asszisztense volt, mint a komornyikja, nagyon jó nyomkövető volt, az afeletti bosszankodását azonban nehezen tudta palástolni, ha Esmének igaza volt valamivel kapcsolatban.

– Csak néhány mérföldnyi távolságra. De borzasztó gyors tempót diktált, nagyon elfáradtam. Miután eltűnt, leintettem egy fogatot, és azzal jöttem vissza.

– Hmm. Messzebb, mint gondoltam. – Bár lehet, hogy pusztán a rosszindulat vezérelte. – Felteszem, nem engedte sejteni sem, hogy hová tartott.

– Nagyon sokat körözött, és néhányszor vissza is fordult. Először azt hittem, eltévedt.

Egy olyan férfi, mint Marcus Stanwick, sosem téved el. Esme minden vagyonát fel mert volna tenni erre.

– Mit szándékozik tenni vele? – kérdezte Brewster.

– Még nem döntöttem el.

Abban azonban meglehetősen biztos volt, hogy az útjaik nem most keresztezték egymást utoljára.

2. fejezet

Marcus Stanwick látogatott meg tegnap este.

– Miért? – A test nélküli hang a gyéren megvilágított terület legtávolabbi sarkának legsötétebb árnyai közül jött. A férfi ezt a játékot szerette játszani, mintha a láthatatlanság félelmetesebbé vagy vészjóslóbbá tette volna őt. Esme gyanította, hogy ennek ahhoz a tényhez lehetett köze, hogy a feje alig ért fel az ő válláig. Vagy a púpja miatt lehetett. A férfiak olyan érzékenyek tudnak lenni! Különösen ez. Több néven is ismerték, Esme azonban O-nak nevezte.

– Azt akarta tudni, hogy az apja a bizalmába avatott-e a tervezett merénylettel kapcsolatban, illetve, hogy tudok-e valamit, ami segíthet neki megtalálni a többi összeesküvőt.

– Mit mondott neki?

– Azt, hogy nem tudok semmit.

– Helyes. Semmi szükségünk arra, hogy összekuszálja a terveinket.

– Lehet, hogy már késő. Azt is kérdezte, hogy ismerős-e nekem a Lucifer név.

– Az ördög vigye el! – A férfi izgatottságában kissé belépett a kőfalakon sorakozó, nagyjából fél tucat fáklya által megvilágított fénykörbe. Az alkóv, amely a város alatt húzódó számos alagútrendszer egyikében bújt meg, nem volt kellemes hely, de eldugott mivolta alkalmassá tette arra, hogy titkos találkozók színhelye legyen, különösen, ha azok egy királynő elleni merénylet megtervezését szolgálták. – És mit mondott neki?

Esme türelmetlenül sóhajtott fel, mert a férfi folyamatosan olyan kérdésekkel bombázta, amelyekre tudnia kellett volna a választ. Néhány hónap híján már két éve dolgoztak együtt. Mostanra már O. megtanulhatta volna, hogy a lány tudja, mit csinál.

– Mégis mit gondol, mit mondtam? Semmit.

– És hitt magának?

– Miért ne hitt volna?

A férfi mosolya láttán egy érzékenyebb virágszál bizony megborzongott volna, Esme azonban immunis volt az ilyesmire. Neki nem voltak érzelmei. Szívtelen szajhának nevezték – már ha nevezték egyáltalán valahogy azok, akik fölötte állónak hitték magukat. Amikor azonban Marcus Stanwickkel szemben ült, mégiscsak érzett valamit, ami meglehetősen aggasztotta: olyan dolgok keltek benne életre, amelyeket már rég halottnak hitt.

– Azon gondolkodtam, vajon nem válna-e hasznunkra, ha egy kicsit közelebb kerülnék hozzá – mondta a nő a tőle telhető legközönyösebb hangon, még akkor is, ha már a Marcus Stanwickkel való puszta találkozás gondolatától is hevesebben kezdett verni a szíve, a gyomra pedig úgy remegett, mintha egy akrobatacsoport tartott volna benne bemutatót. – Hogy kiderítsem, mit tud vagy gyanít.

– Jelentéktelen alak, mi pedig közelebb állunk a tervünk megvalósításához, mint eddig bármikor. – A férfi odalépett egy legalább kétszáz éves asztalhoz, amely megingott, amikor felemelt róla valamit. – Lesz egy… esemény Lord Podmore-nál jövő szerdán. Szereztem magának meghívót. Nem kérdeznek neveket, és mindenki álarcot fog viselni. Remélem, talál alkalmat arra, hogy átkutassa a dolgozószobát, és megtalálja, amit keresünk.

– Ha ott van, megtalálom. – Annyiban kellene hagynia a dolgot, de a nő képtelen volt szabadulni az érzéstől, hogy Marcus Stanwick veszélyt jelenthet a terveikre. – Stanwick úgy gondolja, hogy az összeesküvők továbbra is Viktória királynő életére törnek.

Megint az az iménti sunyi mosoly…

– Hamarosan bebizonyítjuk, hogy jól gondolja.

3. fejezet

Ritkán fordult elő, hogy Esme nem engedelmeskedett egy parancsnak, de az utóbbi két éjszakán, amely azóta telt el, hogy Marcus Stanwick behatolt az otthonába és megzavarta a lelki békéjét, a gondolatai folyamatosan a férfi körül keringtek. Stanwickből olyasfajta éhség áradt, mintha valami ketrecbe zárt vadállat lenne, aki fel-alá járkálva csak arra vár, hogy kiszabaduljon – és Isten segítse meg azt, aki az útjába kerül, ha egyszer megszerzi a szabadságát!

A nőnek azt súgták a megérzései, hogy O. téved. Stanwick igenis szolgálhat válaszokkal. Hagyta, hogy a férfi kikérdezze, ő azonban alig tett fel kérdéseket. Most a Takarosok és Tartalékok Klubjával szemben állt, mert rá kellett döbbennie, hogy Stanwicknek a találkozásuk után nagyjából két percébe telt, hogy teljesen elvegye a józan eszét. Vagy a tekintélyt parancsoló kisugárzásával, vagy az ördögien jóképű mivoltával, vagy a magányossága mélységével, amelyet Esme csak azért ismert fel, mert a saját magányosságának tükörképe volt. Nem engedhette meg magának, hogy bárkihez is közel kerüljön, a veszély volt az ő tőkéje.

A veszély azonban nem kizárólag őrá leselkedett, hanem mindazok után kinyújtotta halálos csápjait, akik fontosak voltak számára, ezért aztán évek teltek el azóta, hogy utoljára része volt egy gyengéd érintés melegségében. Megfagyasztotta a szívét, a lelke pedig egy üres héjjá vált, amely lehetővé tette, hogy sajnálkozás és megbánás nélkül tegye, amit elvártak tőle. Olyan volt, mint egy gyári masina fogaskereke – egyetlen célja volt, semmi más nem számított.

Marcus Stanwick elterelte a figyelmét, neki pedig meg kell tudnia, hogy ez miért van így, ki kell derítenie, hogy a túlélési ösztöne mit súg neki.

Átvágott tehát az utcán, aztán fölment a lépcsőn, és megállt a bejáratnál tornyosuló férfi előtt, aki akár pallost is lengethetett volna az általa leölt állatok prémjébe öltözve. Esme már csak megszokásból is végiggondolta, hogyan győzné le, ha a szükség úgy hozná.

– Engedjen be!

– Meg kő mutatnia nekem a tagsági igazóványát.

– Nekem nincs olyanom.

– Akkó tán tag akar lenni?

– Nem. – Esme semmi hasznát nem látta volna egy olyan helynek, ahová az emberek azért jártak, hogy egymás társaságát élvezzék, így aztán fölvonta a szemöldökét. – Be akarok menni.

A férfi a homlokát ráncolta.

– Én csak a tagokat ereszthetem be, meg azokat, akik tagok akarnak lenni.

– Beszélnem kell Mr. Stanwickkel.

– A tagságró’?

A nő vészjósló pillantást vetett az ajtónállóra, aki végül kurtán biccentett.

– Jóvan. Gyüjjön velem.

A férfi kinyitotta az ajtót és bevezette Esmét, akinek azonnal feltűnt, milyen vidám hangulat uralkodik az épületben. Csupa mosolygó és nevető embert látott, akik nagyon jól érezték magukat. Ő már nem is emlékezett rá, mikor mosolygott vagy nevetett utoljára. Az ajtónálló, aki a többség számára óriásnak, számára azonban egyszerűen csak nagydarabnak tűnt, jobbra fordult, és bevezette őt egy nagy szobába, amelyet hatalmas kristálycsillár világított meg, és amelyben egy óriási asztalnál egy nő ült. Az ablak közelében egy kisebb asztalnál egy férfi foglalatoskodott valamivel. Esme rögtön szimpátiát érzett Griffith Stanwick iránt, amiért ezt a helyiséget egy nő uralta.

– Gertie, ennek a hölgynek Mr. Stanwickkel van beszéde – mondta a kidobó.

Gertie fölállt, és tetőtől talpig végigmérte a lányt.

– Értem. Várjon itt.

Miközben kisétált, az intézmény kapuőre szétvetette a lábát, és karba fonta a kezét hatalmas mellkasa előtt. Hajlana vajon arra, hogy máshoz is elszegődjön? Például őhozzá? Esme kételkedett ebben. Az ablaknál ülő férfi ekkor ceruzát vett a kezébe, és a mozdulatai alapján sebesen rajzolni kezdett.

Esme körülnézett. A szoba szerényen ugyan, de elegánsan volt berendezve. Arra számított, hogy egy olyan hely, ahová az emberek paráználkodni járnak, ízléstelenül néz ki, Stanwick azonban gondoskodott róla, hogy a vendégeinek ne legyen okuk szégyenkezni. Esme aztán tudta, milyen érzés szégyenkezni, milyen az, amikor megalázzák azok, akik már azelőtt bűnösnek kiáltották ki, mielőtt ténylegesen azzá vált volna, és akik már a fiatalkora szörnyűséges hetei előtt ítélkeztek fölötte, amikor még az volt a legnagyobb bűne, hogy süteményt csent a dobozból, amikor a szakácsnő nem figyelt oda.

Miután körülnézett a szobában, a tekintete visszatért oda, ahonnan indult: a kisebbik asztalnál ülő férfihoz, aki lágyan, szinte már gyengéden rámosolygott, majd odanyújtott neki egy kártyát.

– Parancsoljon.

Esme kihúzta magát, aztán gondosan ügyelve arra, hogy tekintélyt parancsoló legyen a testtartása, odalépett, és átvette a lapocskát. Nem az ő arcáról készült rajz volt… de mégis. A vonásai mind élesek és ridegek voltak – de nem a természet faragta őket ilyenre, hanem ő maga, amiért hangyányi gyengeséget sem akart mutatni. A férfi lerajzolta a homlokzatot, de valahogy azt is képes volt megragadni, ami alatta rejtőzött. A lány majdnem elsírta magát, mert szinte már nyoma sem volt az egykori, bizalommal teli kislánynak, aki arra vágyott, hogy szeressék és elfogadják.

– Mit kezdjek ezzel?

– Tartsa meg. – A férfi újabb pergamendarabot vett maga elé. – Rárajzolom az emberek képmását a tagsági kártyájukra, így hamarabb be tudnak jutni, ezenkívül nem adhatják oda a kártyájukat olyanoknak, akik nem tagok.

Esme megfordította a kártyát, amelynek a hátsó felén vonalak sorakoztak a rá vonatkozó adatok számára, úgy mint név, életkor, a tagság lejárta. Elmés!

– Elvesztegeti itt a tehetségét.

– Ezt bóknak veszem.

– Nem szoktam bókolni. Csak az igazat mondom.

– Nem sokan fizetnének meg olyan jól egy ilyen egyszerű munkáért, mint Mr. Stanwick.

– Nem is olyan egyszerű ezt a munka. Maga azt is meglátja, ami fölött a legtöbb ember figyelme elsiklik.

– De a magáé nem.

– Nem, az enyém nem. – Életek kerülnének veszélybe, ha nem figyelne oda mindenre.

– Beszélni szeretett volna velem, Miss…?

Esme megfordult, és Griffith Stanwickkel találta szemben magát. A haja szőke volt, a bőre pedig világosabb a bátyjáénál, de a szemük ugyanolyan színű volt.

– … az apám szajhája.

Az utolsó szót átszövő megvetést nyilván Marcus Stanwick is osztotta, ezért is nem látogatta meg őt hamarabb. Esme kinyitotta a retiküljét, beletette a kártyát, amelyet a művésztől kapott, és kivett belőle egy borítékot, amely lila viasszal volt lepecsételve.

– Ezt át kell adnia a bátyjának.

A férfi először a borítékra pillantott, majd Esme szemébe nézett.

– Miért?

– Ha magával is tudatni akarnám az információimat, nem vesződtem volna azzal, hogy mindent leírok, aztán lepecsételem a borítékot.

– Gondolja, hogy nem tudom kibontani a levelet?

A lány olyan közel lépett, hogy a lélegzetük szinte már egymásba keveredett.

– Úgy hiszem, Marcus nem akarná, hogy tudjon ezekről a dolgokról, és nagyot csalódna magában, ha beleütné az orrát a magánügyeibe.

– Mennyire magánügy?

– Ez rá és rám tartozik, de biztosított róla, hogy maga át fogja adni neki az üzenetemet, ha a szükség úgy hozná. Remélem, nem akarja meghazudtolni.

A férfi összehúzta a szemét.

– Beszélt vele?

Esme egyszerűen csak fölvonta az egyik szemöldökét.

– Mikor?

– Két nappal ezelőtt.

Griffith kemény pillantást vetett a lányra, aztán átvette a borítékot.

– Gondoskodom róla, hogy megkapja. Lezártan.

Esme aprót biccentett.

– További szép estét, Mr. Stanwick! – mondta, majd oldalra lépett, hogy megkerülje a férfit.

– Maga bolondot csinált az anyámból.

A kemény szavak hallatán Esme megtorpant, aztán hátrapillantott a válla fölött.

– Épp ellenkezőleg. Úgy hiszem, ez a kétes dicsőség az apját illeti meg, hiszen ő volt az, aki mindenáron kérkedni akart a meghódításommal. Én az efféle viszonyok esetében a diszkréciót preferálom. – Ennyiben kellett volna hagynia a dolgot, de egyszerűen képtelen volt rá. – Gondolom, ez nem jelent sokat, de a magam részéről nem állt szándékomban fájdalmat okozni a családnak. Abban a hitben voltam, hogy az apjukkal való viszonyom titokban marad.

A férfi állkapcsa megfeszült.

– Ez nem mentség arra, amit tett.

– Nem, valószínűleg nem.

– Nem fogom hagyni, hogy a bátyámat is tönkretegye.

Micsoda elszántság, micsoda… szeretet! A lány néhány pillanatig irigyelte Marcus Stanwicket.

– Már mindenét elvesztette, Mr. Stanwick. Mit árthatnék még neki?

Esme tudta, milyen érzés mindent elveszíteni. Az ágyán hevert, és miközben egyik kezével Laddie-t simogatta, a másikban pedig az arcképét tartotta, azon tűnődött, vajon Marcus Stanwick is olyan élesen látta-e őt, ahogyan a művész. Forrón remélte, hogy igen. A férfi intuitív típusnak tűnt.

A neki küldött üzenettel kapcsolatosan is erre az intuícióra számított. Amikor elképzelte, hogy a férfi elolvassa, majd megfejti az üzenetét, egészen izgalomba jött. Annak a lehetősége is izgalommal töltötte el, hogy esetleg viszontláthatja a férfit, és elmepárbajt vívhat vele. Úgy érezte, mintha pusztán csak vegetált volna az előtt a pillanat előtt, hogy belépett a szalonjába, és meglátta ott álldogálni a férfit. Akkor mintha villám csapott volna belé, és életre keltette volna, mint Frankenstein szörnyetegét.

Kíváncsi volt, hogy a művész abban a pillanatban, amikor a tekintete először találkozott Marcus Stanwick tekintetével, hogyan ábrázolta volna őt. Valószínűleg bolondságot követett el, amikor újabb találkozót kezdeményezett, de nagyon örült a lehetőségnek, hogy túljárhat a férfi eszén, és megszerezheti, amire szüksége van.

4. fejezet

Késő volt, már a klub is zárva, amikor a fönti ablakok egyikében, amely Griff magánlakosztályához tartozott, fény gyúlt. Marcus mellkasa csak úgy dagadt az elégedettségtől. Mindössze két éjszaka telt el a találkozásuk óta, és Esme máris hívatta őt.

A nála tett látogatása óta eltelt mindkét este elálldogált egy ideig az öccse klubja mögött húzódó sikátorban, azt remélve – nem, nem remélte, egyszerűen csak várva –, hogy a lányon eluralkodott a kíváncsiság, vagy eszébe jutott valami, vagy legalább szeretne újra találkozni vele. Marcus már bánta, hogy nem maradt nála tovább, nem faggatta tovább, és semmit sem derített ki a múltjáról… és a jelenéről. Fontolóra vette, hogy megfigyelje a házát, de ha a lány tényleg nem tudott semmit, akkor ez időpocsékolás lett volna.

Ám mindegy, milyen sötétek voltak a sikátorok, amelyekben kószált, milyen veszélyes volt a környezete, milyen aljasok voltak azok, akikkel összetalálkozott, a Jéghercegnő folyamatosan kísértette őt. Magában ugyanis így kezdett gondolni rá. Hideg és számító. Marcus gyanította, hogy legalább annyi információt kiszedett őbelőle, amennyit ő a nőből.

Nem szabadott volna, hogy érdekelje, mégis érdekelte, önmaga legnagyobb csalódására.

Miután körbepillantván meggyőződött arról, hogy egyedül van a sikátorban, Marcus odament az épülethez, és elmozdította a laza téglát, a mögötte rejtőző üregben azonban nem talált semmit, mire összevonta a szemöldökét.

– Megmagyaráznád, miért találkozgatsz apánk szajhájával?

Marcus nem rezzent össze az öccse hangjának hallatán, és a szavaira sem reagált, hanem szó nélkül visszatette a téglát a helyére. Ha ő akart átadni valamit Griffnek, egyszerűen csak feltörte a zárat, és az öccse íróasztalán hagyta a küldeményét.

– Nem kellene személyesen találkoznunk.

– Apánk lotyóját sem kellene lefektetnünk.

Marcus megfordult.

– Szó sincs ilyesmiről. Nem lennék képes ezt tenni. Már a gondolattól is felfordul a gyomrom. – Habár a gondolat, hogy nem érintheti meg őt, heves veszteségérzetet keltett benne, amelyet jelen pillanatban nem akart alaposabb vizsgálat alá vonni.

– Akkor miért küldött neked üzenetet?

Marcus maga is megdöbbent, milyen kétségbeesetten vágyott rá, hogy a kezében tarthassa végre azt az üzenetet, és maga előtt láthassa a nő szavait. És nem azért, mert azok a segítségére lehettek, hanem azért, mert Esme vetette papírra őket. Legyőzve a késztetést, hogy követelni kezdje a levél átadását, nekidőlt a falnak, és karba fonta a kezét.

– Meglátogattam őt, igen. Arra gondoltam, hogy apánk véletlenül talán kikotyogott neki valamit a terveiről. Nem tudott semmit, de lehet, hogy azóta eszébe jutott valami.

– Szebb, mint ahogy emlékeztem rá.

A herceg mindhárom gyereke látta már az apjuk szeretőjét.

– Nekem nem tűnt fel.

– Hazug!

Az öccsének igaza volt. Egy halottnak is feltűnt volna a nő szépsége.

– Azt mondtad, üzenetet küldött nekem. Hol van?

Griff elővett egy vakítóan fehér borítékot, amely szinte világított az éjszakában a közeli ablakokból, illetve a kicsit távolabb lévő utcai lámpák fényénél. Marcus rendkívüli önuralomról tett tanúbizonyságot, amikor ahelyett, hogy kikapta volna a borítékot az öccse kezéből, és feltépte volna, hogy azonnal elolvashassa, mit írt a nő, közönyösen átvette, majd a felöltője zsebébe csúsztatta.

– És, hogy vagy?

Griff hosszú másodpercekig csak nézte a bátyját.

– Boldog vagyok, ha el tudod hinni. Már nem hiányzik a régi életem.

– Helyes. Amit én csinálok, az nem fogja visszahozni.

– Akkor miért nem adod fel?

Marcus nem igazán tudta szavakba önteni az érzéseit.

– Emlékszel, milyen volt, amikor az éjszaka közepén kirángattak minket az ágyból? Bármiféle figyelmeztetés vagy magyarázat nélkül? Hogy milyen volt két hétig rohadni a Towerban? Hogy nap nap után árulóként vallattak minket? Emlékszel a félelemre és a zavarodottságra? A szégyenre? Aztán miután kiengedtek minket, a fájdalomra, amiért végig kellett néznünk, ahogy az anyánk elsorvad a férje árulása miatti szégyentől, és nem sokkal apánk felakasztása után ő is meghal? A tehetetlenségre, amiért képtelenek voltunk megállítani az árt, amely mindannyiunkat a mélybe rántott, amíg már alig kaptunk levegőt? Tudni akarom, hogy mindez miért történt. Tudni akarom, hogy apánk mégis mit remélt elérni, amiért hajlandó volt kockára tenni mindent, amit az őseink elértek. Tudni akarom, ki beszélte rá, hogy ezt az utat válassza.

– Talán a szeretője.

Marcus hirtelen úgy érezte magát, mintha mellbe vágták volna egy faltörő kossal, és heves késztetést érzett, hogy a védelmébe vegye a nőt, akit már olyan régóta gyűlölt.

– Őt is letartóztatták.

– Az nem jelenti, hogy nem volt benne. – Griff megcsóválta a fejét. – Meglehetősen rideg nőszemélynek tűnt. Nem is értem, apánk mit látott benne.

– Néhány perccel ezelőtt még a külsejét dicsérted.

– A márványszobrokat is megcsodálom, de nem vágyom rá, hogy a magamévá tegyem őket. Én melegségre vágyom az ágyban.

– Talán többet is megtudok az apánkra gyakorolt vonzerejéről, ha elolvasom a levelét.

– Azt kötve hiszem.

Marcus tarkóján felállt a szőr, és hirtelen irracionális düh kerítette hatalmába.

– Te elolvastad?

– Már amit el lehetett olvasni.

Marcus heves késztetést érzett, hogy a falhoz vágja az öccsét, amiért az olyasmibe ütötte bele az orrát, amit ő személyes ügynek ítélt. Mi az ördög üthetett belé? Griff megmentette az életét, megölt valakit, aki őt akarta megölni. Mindent joga van megtudni, amit Marcus kiderített.