KARACS ATTILA

A KONTROLLÁLT
ERŐ

Az emberi agresszió, stressz és frusztráció pszichológiai megértése és szabályozása elengedhetetlen a tudatos önfejlesztéshez

Szerkesztette

Drabon Ditta

Szaklektor

Sárkány Dominik

Copyright © Karacs Attila, 2025

Hungarian edition © GLB Könyvkiadó Kft., 2025

Borító design © GLB Könyvkiadó Kft., 2025

Illusztrációk: canva.com

Fotók: Karacs Attila

A könyv a GLB Könyvkiadó Kft. Mindset Pszichológia sorozatának része

Mindset Pszichológia Kft.

www. mindsetpszichologia.hu

Ügyvezető igazgató: Partos Bence

A Mindset Pszichológia képviseletében a megjelenést támogatta:

Kovács-Kacsur Kristóf

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

A könyvben olvasható információk csupán tájékoztató jellegűek, nem pótolják egyetlen egészségügyi probléma diagnózisát, kezelését sem. Nem helyettesíthetik a képzett egészségügyi szakemberrel folytatott konzultációt. E könyv tartalma csupán segítséget nyújt egy egészségügyi szakember által előírt észszerű és felelős kezelési programhoz. A szerző és a kiadó semmiféle felelősséget nem vállal a könyv tartalmának félreértelmezéséért vagy téves alkalmazásáért.

GOOD LIFE BOOKS, BUDAPEST

Felelős kiadó Eitner Noémi és Melher Viktor igazgatók

Műszaki vezető Horányi Laura

Főszerkesztő Melher Viktor

Tipográfia Madarász György

Borítót készítette Ivanics Zsolt

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 9789636302504

Tartalom

Előszó

1. AHOGYAN AZ EGÉSZ ELKEZDŐDÖTT

A megismerés kalandos útja

Egy másik fontos terület

Minden harc fejben dől el?

Mindenkit hajt valami

Más célok, más eszközök

Végezetül

2. A STRESSZ

SZIA, HOGY VAGY?

Az autonóm idegrendszer

Általános riadó!

STRESSZELJEK, VAGY NE STRESSZELJEK?

Három, kettő, egy…

Amikor nagyon nem sikerül

„Sztahanov” tábornok

BIOLÓGIAI (R)EVOLÚCIÓ

Az ősember mindennapjai

A modern kori ősember

Személyes példa – mi történik velem, amikor túl sok a zaj?

Take it easy!

Amit ma stressznek nevezünk

Akkor most mi legyen?

Van még más is?

3. FRUSZTRÁCIÓ

Mi is ez pontosan?

A zöld út

A piros út

Mindig a sárga úton

Az ösztönök parlamentje

A szükségletek piramisa

Szociális frusztráció

Az arany középút

A szélsőségek viharában

4. AGRESSZIÓ

Személyes találkozásom az agresszióval

Óvatosságom legfőbb oka

Definíciók

Agresszió az etológiában

Agresszió a humánetológiában

Neurobiológiai megközelítés

További „modellezés” helyett

Mindennapi mozgatórugóink

Na, most jobb?

A forgalomban kezdeni?

Emelt szintű vezetéstechnikai tréning

Tételezzük fel!

Végezetül

5. MIÉRT PONT A KÜZDŐSPORT?

Lássuk a medvét!

Ami eddig történt…

A küzdősport mint lehetőség

Az agresszió fizikai megnyilvánulása

6. A MEGFELELŐ KÖRNYEZET

Mi lesz, ha bántani fognak?

Mi lesz, ha begurulok?

Mi lesz, ha béna leszek?

A „gumiszoba falai”: keretek, határok

Ami nélkül biztosan nem megy

7. FIZIKAI AGRESSZIÓ

AZ ENGEDÉLY

Szabad, vagy nem szabad?

A SZABÁLYOZÁS

A komfortzónán innen és túl

Próbálj „észnél” maradni!

8. AZ AGRESSZIÓ „TÁRSAS” MEGJELENÉSE

Túl az első lépésen

A végtelenbe és tovább

A kontakt edzés

Hova tűnik?

MEKKORA A „BAJ”?

Én nem vagyok ilyen, mert ez nem helyes!

Az igazán rázós terep

Amit a legtöbbször félreértünk

9. GÁTLÁSOK, ENGEDÉLYEK, FÉLELMEK

AZ ENGEDÉLY

Az önkontroll

Egyedül nem megy

Az alapvető félelem

„A vásár veszélyes üzem”

CSAK LÉPÉSRŐL LÉPÉSRE

1. KÉPES VAGYOK CSELEKEDNI

2. KÉPES VAGYOK MEGTENNI ÉS ELVISELNI

De hát nem tudom „nem csinálni”!

Csak „maradj észnél”!

Nem elég, ha csak „úgy csinálsz”!

3. KÉPES VAGYOK AKTÍVAN MEGVÉDENI MAGAM

Csak addig, amíg tényleg te uralod…

Óriási különbség

Az első időkben…

Amikor a dolog működni kezd

Ha ismerjük, hát használjuk!

Egy robot, aki megvéd?

A jót könnyű megszokni

Ha megdobnak kővel, dobd vissza kenyérrel?

Mit jelent tehát, hogy képes vagyok aktívan megvédeni magam?

A hiányzó láncszem

Vegyünk egy konkrét példát

4. KÉPES VAGYOK IRÁNYÍTANI

Vadonatúj irányító konzol

Mindenkinek van egy terve

Amikor „elmegy a vezérlés”

De azért bántani igazából nem akarja…(!?)

Nem szégyelled magad?

Ami sok, az sok!

A padon ülő idegen

Kezdeményezés, irányítás

Mi az, ami még belefér?

A király meztelen

Mindent a helyén kezelni!

5. KÉPES VAGYOK KÜZDENI

10. AZ AGRESSZIÓ KONTROLLÁLÁSA

Miért nem működik a fék?

1. NEM TUDOM IRÁNYÍTANI

Először is beismerem, hogy nem tudom irányítani

2. AZT FOGJÁK HINNI, HOGY GYÁVA VAGYOK

„A bátor Sir Robin, ím, elindult vala…”

Akkor, hogy is van ez?

A harci stressz

Szemtől szemben

Saját képességekbe, képzésbe vetett bizalom szintje

Mitől jó, ami jó?

Vajon tényleg megtenném?

Amit gondolunk, hogy tennénk…

Amit valóban tenni fogunk

Az összeomlás folyamata

„Lekapcsolás” és trauma

A valódi „utolsó esély”?

Ahol a döntések születnek

Akkor most hogyan tovább?

Bátor vagy gyáva?

A veszélyérzet

Objektív és szubjektív veszély

A belső motiváció

Vakmerőség – bátorság – kockázatkerülés

Vakmerőség 2.0

Padlógáz és padlófék!

A válasz

Összefoglalás

3. HA MEGTUDJÁK, HOGY GYENGE VAGYOK, AKKOR BÁNTANI FOGNAK

Nem vagyok veszélyben

A közös nevező

4. NEM VAGYOK TISZTÁBAN A KÖVETKEZMÉNYEKKEL

A kiinduló helyzet

A rossz példa is példa

Sosem késő megtanulni

A fékezőháló

A másik is ugyanezt érzi ám

5. NEM ÉRDEKELNEK A KÖVETKEZMÉNYEK

Az eltévedt farkaskutya

A veszett dög

Tudjuk, hol a határ

ZÁRSZÓ

Hát ez hosszúra nyúlt

Utópia

Irodalomjegyzék

Függelék

Előszó

Mai napig emlékszem, amikor lementem Attilához az első küzdőedzésre. Edzés előtt felhívtam, hogy mégis mire számítsak. A válasza egyszerű volt, mégis sokatmondó: „Figyu, szerintem ez mélyvíz, de itt úszógumival játszunk.” Akkor még nem tudtam, hogy ez később milyen folyamatot fog elindítani, de éreztem, hogy ott a helyem.

Az edzésre leérkezve a társaság teljesen vegyes volt – a ránézésre hétköznapi emberektől kezdve azokig a karakterekig, akiket az ember akaratlanul is maga elé képzel, amikor egy küzdősportolóra gondol: rövid haj, tetoválások, vagányság, heccelődés. Valami azonban mégis más volt… Amikor elkezdődtek a kétperces menetek, éreztem valamit, ami mindenkit összekötött. Attila olyan közeget teremtett, ahol a küzdelem közben még a legnagyobb bizonytalanságban is biztonságban érezhettük magunkat. Egy terepet, ahol a fizikai agresszió nem rombol, hanem tanít. Ez a könyv is ilyen terep.

Az életben ugyanis vannak olyan pillanatok, amikor az ember legnagyobb ellenfele nem egy másik személy, hanem a saját félelmei, kétségei vagy épp a bénító tehetetlensége.

Karacs Attila neve sokak számára ismerősen cseng a magyar K1 világából, de aki csak sportemberként tekint rá, keveset lát abból, amit valójában képvisel.

Ez a könyv ugyanis nem pusztán a küzdősportokról szól, hanem azokról a mélyebb, sokszor láthatatlan harcokról is, amelyeket mindannyian megvívunk az élet legkülönfélébb helyzeteiben.

A könyvet olvasva nemcsak elméletekkel találkozunk, hanem valódi történetekkel, felismerésekkel és olyan példákkal is, amelyek segítenek abban, hogy betekintést nyerjünk az agresszió, a stressz és az emberi viselkedés mélyebb összefüggéseibe – mindezt Attilától megszokott szemtelen kendőzetlenséggel.

Ez a könyv nemcsak útmutató, hanem meghívás is egy párbeszédre. Egy párbeszédre önmagunkkal – és talán a körülöttünk lévőkkel is. Mert sokszor az igazi erő nem abban rejlik, hogy legyőzünk másokat, hanem abban, hogy képesek vagyunk uralni önmagunkat.

Sárkány Dominik
Sport- és teljesítménypszichológus,
kutatótanár

Az első full-kontakt mérkőzéseim előtt – kezdő versenyzőként – rettentően izgultam. Tizennégy-tizenöt éves koromban ilyenkor képes voltam olyan állapotba kerülni, amit csak egy hajszál választott el a pániktól. Hirtelen annyira ügyetlen lettem, hogy a fogvédős dobozomat is alig tudtam kinyitni, magamra borítottam a vizet, rossz irányba indultam el a mosdó felé… Remegett kezem-lábam, olyan érzés kerített hatalmába, mintha egyszerűen képtelen lennék normálisan irányítani a testemet. Néhány alkalommal ez az állapot – szinte egyik pillanatról a másikra – megváltozott, a remegés elmúlt, és valami fura zsibbadás lett úrrá rajtam, amitől az erő – szintén egyik pillanatról a másikra – teljesen kiszaladt belőlem. Olyan volt, mintha valami furcsa buborékból, félálomban szemlélném magam körül az eseményeket. Úgy éreztem, hogy csak aludni lenne kedvem. Bármit megcsinálok utána, csak hagyjanak egy kicsit aludni!

Szerencsére Ferinek – akkori Mesteremnek – rendkívül jó szeme volt az ilyesmihez, rögtön észrevette a dolgot. Persze egy sarokban gubbasztó srácot, aki falfehér, és fekete karikák vannak a szeme körül, nem észrevenni nehéz, hanem kimozdítani ebből az állapotból. A „nyugi, kemény vagy, nyerni fogsz” típusú biztatásokat ilyenkor az ember szó szerint „kenheti a hajára”. Emlékszem, hogy az első ilyen helyzetben, mikor odalépett mellém, egyetlen mondat hagyta el csupán a száját:

„Gyere Atti, kezdjünk el mozogni!”

De én alig bírtam felkelni. Minden mozdulat kínszenvedésnek tűnt, mintha nem is én mozdulnék, csupán „követném a testemet” oda, ahova menni akar. Menet közben lassan belebújtattam a kezem a kesztyűbe (gyorsan nem is ment volna), majd mikor megérkeztünk a bemelegítő helyre, megállt velem szemben, komótosan ő is felhúzta a pontozó kesztyűt, és csak ennyit mondott:

„Nagyon lassan kezdjük!”

Ahogy nekiálltunk, az első néhány próbálkozás elképesztően bénára sikerült. Olyan érzés volt, mintha valami mocsárban mozognék a szokásos sebesség nagyjából felével, és még így sem sikerül rendesen eltalálni azt az óriási célpontot. Minden ütés elcsúszott valamerre. Mikor a dolgot „csak azért is” alapon erőltetni próbáltam, a mozdulat valami fura, ügyetlen, „vegetatív rángatózássá” változott, aminek sebessége ugyan már volt, szabályozottság szempontjából viszont leginkább egy két hónapos gyermek hadonászására hasonlított. Ráadásul még mindig mintha teljesen máshol lettem volna… Elképzelni sem tudtam, hogyan fogok fél óra múlva a ringbe lépni, hiszen a saját lábamban is hasra esek. Feri nem sokat beszélt, szerintem pontosan tudta, hogy mi játszódik le bennem, és azt is, hogy ilyenkor a szavak már nem segítenek. Amikor néha-néha mégis megszólalt, maximum ilyesmiket mondott:

„Nyugi, ne csapkodj, lassulj vissza!
Csak lépkedjünk, és nyújtogasd a kezed!
Ne feszülj, engedd lazára, nyújtsd ki teljesen, figyelj a légzésre!”

Próbáltam mindig visszalassulni, elengedni mindent, teljesen kifújni a levegőt és követni a ritmust, melyet Feri diktált. Először csak egy-egy ütés, majd rövid kombinációk, egyre lazábban, mindig csak a ritmust követve… Egyszer csak kezdett visszatérni belém az élet. A lassú, ritmusos mozgás egyre gyorsult, de mielőtt ismét görcsössé és irányíthatatlanná vált volna, mindig kicsit visszalassultunk. Apránként kezdtem érezni, hogy az ütéseim újra ütésekhez hasonlítanak, ezzel párhuzamosan visszatért a remény is, hogy a bénultság talán mégsem végleges. Megint élveztem a mozgást, éreztem, ahogy belül felmelegszem, szó szerint, mintha fellobbant volna a tűz.

Tíz perccel később már szakadt rólam a víz, ami nem csoda, hiszen olyan tempóban és erővel dolgoztunk a pontozó kesztyűre, mint a felkészülés legélesebb pillanataiban, csupán annyi különbséggel, hogy most minden sorozatot még a fáradás előtti ponton abbahagytunk. Egyszer csak azt vettem észre, hogy a szünetekben mosolygok! Még nagyjából negyedóra lehetett a mérkőzésig, engem pedig az elmúlt tíz percben mintha kicseréltek volna.

„Fújjunk egyet, most már ne ülj le, sétálgass kicsit!
Figyelj a légzésre, rázd le a kezed!”

Pontosan azt tettem, amit mondott. Ahogy sétálgattam körbe, néha egy-egy ütést lazán „kidobálva”, azt éreztem, már nagyon várom, hogy én következzek. A hátralévő időt egyedül töltöttem, egyfajta furcsán nyugodt, mégis felspannolt állapotban. Mikor Feri legközelebb odalépett – mert éppen véget ért az enyém előtti utolsó mérkőzés –, csak ennyit mondott:

„Most pedig felmegyünk, és csináld meg ugyanazt, mint az előbb!
Hidd el, tök mindegy, hogy a végén kinek a kezét emelik fel.”

Én pedig felmentem, és megcsináltam. Az első olyan mérkőzésemet vívtam, aminek tényleg minden percére emlékeztem, végig tudatos voltam, az egész egy hatalmas játéknak tűnt annak ellenére, hogy az ellenfelem jó pár évvel idősebb volt – ami ebben a korban még rengeteget számít. Egyhangú pontozásos győzelmet arattam, el sem hittem, hogy lehetett ez ilyen „könnyű”, persze már abban a pillanatban tudtam, nem lesz mindig ilyen. Ebben biztosan igazam lett.

A következő mérkőzésekre készülve már magától az állapottól is tartottam egy kicsit, nem akartam közvetlenül a mérkőzés előtt újra átélni, hiszen pont az volt benne a legijesztőbb, hogy így még a kezemet sem leszek képes felemelni. Nehéz volt erről bárkivel is beszélgetni (Feri, mondjuk, sokat tudott segíteni), ezért próbáltam a megoldást minél többfelé keresni. 1997-et írtunk ekkor, a témához kapcsolódó elérhető magyar nyelvű szakirodalom nyilván még a kanyarban sem volt. Egyébként is, 15-16 évesen nem sok esély lett volna rá, hogy egy szót is értsek belőle. Amit viszont ismertem, azok az akkor is elérhető relaxációs és imaginációs gyakorlatok voltak, ezért ezekkel próbálkoztam. Lefeküdtem a szobámban, füstölőt gyújtottam, hanyatt fekve becsuktam a szemem, majd a tanult módon figyelve a légzésre, az egész testemet lentről felfelé haladva próbáltam ellazítani. Ez egy idő után egészen jól ment, viszonylag gyorsan tudtam eljutni a „lebegés” állapotába, ám amikor a mérkőzés előtti pillanatokat próbáltam felidézni, az egész valahogy nagyon távolinak tűnt. Mintha annak, ahogy ott fekszem, és annak, ami a ringben történni fog, semmi köze sem lenne egymáshoz. Ettől még persze szorgalmasan próbálkoztam, mivel jobb ötletem nem nagyon volt.

A következő ötlet tulajdonképpen egy szerencsés véletlen során született. Egészen kisgyermek korom óta különösen érzékeny vagyok a szagokra, illatokra, pillanatok alatt képesek akár teljesen váratlanul a távoli múltba repíteni. Azóta olvastam, hogy különböző típusú emberek különböző ingerekre reagálnak hasonló módon. Egy alkalommal, amikor éppen edzéshez készülődtünk, az egyik srác bemelegítő krémmel kente be magát – valószínűleg valami sérüléssel küszködött, mert akkoriban nem nagyon használtunk ilyeneket. A jellegzetes szag nem tartozott az edzőterem megszokott „miliőjéhez”, sokkal inkább az öltözők mérkőzések előtti hangulatát idézte, amitől egy pillanat alatt nagyon érdekes állapotba kerültem. Elöntött a forróság, éreztem, ahogy a szívem hirtelen kalapálni kezd, majd a gyomromból kiinduló, jól ismert „összehúzó” érzés lassan szétterjedt a mellkasomban. Gyorsan elkezdtem bemelegíteni, és ugyan az edzés eleje elég csetlő-botlóra sikerült, a dolog végül teljesen elmúlt. Ugyanakkor eszembe jutott erről valami.

A mérkőzések elején használt bemelegítő krémből nekem is volt otthon, ezért a következő imaginációs gyakorlat alkalmával – mielőtt végigfeküdtem volna a padlón – a szokásos füstölőgyújtás helyett kentem egy kicsit az orrom alá. Kíváncsi voltam, hogy vajon csak edzésen működik, vagy itt is sikerül felidézni azokat az érzéseket, amelyekkel a mérkőzések előtt küszködök. A dolog elképesztő módon működött! Még a légzés figyeléséig se jutottam, mikor – elsőként a gyomromban – ismerős dolgot éreztem (olyan, mintha az ember nem tudná eldönteni, hogy lesz-e hasmenése). A szívem elkezdett kalapálni, majd jött a jól ismert végtagzsibbadás is. Egyszer csak „ott álltam” az öltözőben, minden apró érzés ugyanaz volt, az egyetlen óriási – és egyben rendkívül megnyugtató – különbséget az jelentette, hogy tudtam, most bármikor kinyithatom a szemem, ha akarom, és a következő pillanatban már máshol leszek.

Hosszú évekbe telt, mire azt mondhattam, hogy az igazán éles helyzetekben is tényleg mindent képes voltam kihozni magamból. Azt hiszem, a dolgot végül a klasszikus meccsrutin kialakulása oldotta meg, hiszen lassan nem volt már olyan esemény, amihez hasonló ne történt volna meg valamikor, valahol. Ily módon mondhatjuk, hogy a dolog egyszerűen csak magától kialakult, ami annak volt köszönhető, hogy menet közben egyetlen ponton sem adtam fel (meggyőződésem, hogy ez a történetben leírt segítségeknek, véletlenül tett „felfedezéseknek” volt köszönhető). A dolog ennél persze sokkal jobban érdekelt, főleg akkor, mikor 2007-ben emberekkel kezdtem el foglalkozni edzőként.

A megismerés kalandos útja

Őszintén szólva, az edzőképzésen a téma szóba sem jött. Persze hallgattunk sportpszichológiai jellegű előadást, melyben a rajtlázról, rajtapátiáról is szó esett, ám nagyon felszínesen, inkább csak úgy, mint amit bármely sportág versenyzője érezhet olyankor, mikor rendkívül fontos téthelyzetben, vagy sok ember előtt kell a tőle elvárt teljesítményt nyújtania. Úgy éreztem, ez nem feltétlenül az, amit keresek (bár fogalmam sem volt róla, hogy mi is az pontosan).

A következő (és talán mindent eldöntő) lépés az volt, mikor kezembe akadt Dubecz József Általános edzéselmélet és módszertan című könyve (Dubecz, 2009), amely – rendkívül nehéz nyelvezet mellett – számomra addig soha nem látott mélységig merült a témákba. Kezdve attól, hogy mit jelent a stresszhelyzet, a tanulás törvényszerűségein keresztül a személyiség sportvonatkozású kiemelt készség–képesség komplexéig (közismertebb nevén „hagyma ábra”) mindent magában foglalt, ami a témával kapcsolatban csak érdekelt. Meglehetősen sokat olvastam akkoriban, ezt mindenkinek ajánlom, aki embereknek bármilyen sportágban foglalkozásokat tart, és valóban komolyan veszi, amit csinál.

Amit a stresszről találtam, további kérdéseket vetett fel bennem, viszont óriási előnyt jelentett, hogy már legalább tudtam, merre induljak, legalábbis az első lépés mindenképpen világossá vált. A következő könyv, amely még tovább mélyítette az érdeklődésemet, Selye János Stressz distressz nélkül című kötete volt (Selye, 1976). Persze nem véletlenül jött szembe (akkoriban antikváriumból sem volt könnyű beszerezni), azért érdekelt annyira, mert a jelenségről mégis csak az ő tollából szerettem volna olvasni.

Egy másik fontos terület

A „stressz kérdés” mellett a másik fontos terület, amelyről olvasgatni kezdtem, az agresszió köréhez kapcsolódott. Nagyon nehéz volt hiteles megközelítést találni, rengeteg olyan cikkbe, nyilvánosan publikált tanulmányba futottam bele, melyekben mintha valamiféle démonként közelítették volna meg a témát, a hátterében pedig elképesztően furcsa gondolatokat sejtettek. Ez ellentmondott mindannak, amit az agresszió működésével kapcsolatban tapasztaltam. Mintha valaki jogosítvány nélkül próbálna cikket írni a forgalomban történő vezetésről… Nem mondom, hogy lehetetlen, de mindenképp nehéz ügy.

Az első könyv, amely a témában valóban rabul ejtett, Konrad Lorenz Az agresszió című írása volt (Lorenz, 2013). Elképesztő részletességgel tárgyalta az agressziót, mint a többitől semmiben sem különböző természetes ösztönműködést, mely az egyed többiekkel szembeni érvényesülését, ezáltal túlélését szolgálja. Itt olvastam először azokról a természetes, fajon belüli agressziót gátló ösztönökről, amelyek többek között lehetővé teszik, hogy szaporodási időszakban a legerősebb hímek ne gyilkolják le egymást „egyenes kieséses alapon”, hiszen, ha csak egy marad meg, azt evolúciós szempontból semmiképpen sem mondhatjuk fajfenntartó jellegűnek.

Talán kicsit túlszaladtunk a ponton, amely a fejezet alcíméül szolgál, bár nem tudom pontosan, hová illeszthetném azt, amikor a téma iránti csillapíthatatlan kíváncsiság valóban felébredt bennem. Versenyzőként egyszerűen csak érdekelt, vajon mi történik velem, mit tudhat ez a „bemelegítő krém”. Mikor edzőként másokat kezdtem a ringbe küldeni, már komolyan foglalkoztatott, hogyan lehetne segíteni nekik abban, hogy a rájuk váró kihívás ne sodorja őket az általam tapasztalt állapotba. Amikor pedig 2011-ben a Terrorelhárítási Központban kezdtem el dolgozni kiképzőként, minden ismét teljesen más nézőpontba került.

Különböző képzési szituációkban számtalan embert láttam lefagyni, pánikba esni, ahogy rengeteg olyat is, aki tökéletesen uralta még a leginkább „kontrollvesztett helyzeteket” kiváltó szituációkat is. Mivel 16 éves koromtól kezdve nagyobbik gyermekem megszületéséig éjszakai szórakozóhelyeken dolgoztam kidobóként, akadt némi tapasztalatom az edzőtermen kívüli erőszak területén, itt azonban rendkívül érdekes volt kívülről megfigyelni dolgokat, főleg olyan állapotokat, melyeken én is többször keresztülmentem.

Minden harc fejben dől el?

Akkor már különösen érdekelt a pszichológia, illetve a hozzá kapcsolódó társtudományok. Úgy éreztem, hogy a megoldás kizárólag ezen keresztül érthető meg igazán, és itt nyer értelmet a mára közhellyé vált mondás is, miszerint minden harc fejben dől el. Fontos, hogy ezt semmiképp se értsük félre, hiszen a dolog pont amiatt vált lerágott csonttá, hogy túl sokan, túl sok helyzetben emlegették. Ha például egy öt éve aikidóedzéseket látogató 60 kiló körüli biztosítási ügynök próbálja magát az említett mantrával megnyugtatni, miközben az általa becsapott, felbőszült kuncsaft (aki mondjuk 130 kilós) üvöltve ráveti magát, a „küzdelem” meglehetősen komikusan hat. Ha azonban ugyanezt egy rutinos terrorelhárító felszámoló mondja az ajtó melletti sorban a mögötte álló, remegő lábú újoncnak, mielőtt a hang-fény gránát berepül, a dolog sokkal komolyabbnak hangzik. Persze eszemben sincs megbántani a harcművészeket vagy a biztosítási ügynököket, ahogy a kommandóst sem szándékozom az egekig magasztalni, pusztán azt szeretném érzékeltetni, hogy az ilyen típusú mondatok kizárólag a valódi átéléseken keresztül megszerzett tapasztalatok által válhatnak igazzá.

A szakkönyveket olvasgatva, az embereket figyelve, valamint saját, hasonló tüneteket produkáló átéléseimet összekapcsolva próbáltam megtalálni annak a módját, hogyan lehet az embereket a foglalkozásokon minél inkább abba az extrém lelkiállapotba hozni, melybe a munkájuk során felmerülő, hirtelen bekövetkező, magas „veszélyességi faktorral” rendelkező események által sodródhatnak.

Ekkor kezdtem el megfigyelni azt is, hogy ilyen helyzetekben a különböző típusú emberek különböző módon reagálnak. Voltak, akik lefagytak és mozdulni sem tudtak, mások elvesztették a kontrollt, és a saját társaikat, vagy a túszokat is simán lelövöldözték (természetesen festéklövő rendszerű kiképző eszközökkel). Az értékelések során aztán sokféle magyarázat született a történtekre, a humorral színezett beismeréstől kezdve az ordibálós magyarázkodásig, amin a csoport többi tagja általában jót röhögött, vagy a fejét csóválta. Ezzel párhuzamosan a civil edzőteremben is egyre többen és többen fordultak meg, ki hosszabb, ki rövidebb ideig. Teljesen különböző emberek (a cégvezetőtől a kommandósig) különböző típusú agresszióra adott különböző válaszai keveredtek össze.

Mindenkit hajt valami

Időközben arra is rájöttem, hogy miért mozgat ennyire mélyen ez a téma, miért keveredtem egyáltalán a küzdősportok közelébe, és miért akarom mindenképpen megérteni ezt az egész jelenségcsoportot, amely az emberi agresszió fizikai megnyilvánulásához, illetve az általa kiváltott furcsa állapotokhoz kapcsolódik. Az is világossá vált, hogy ez másoknak könnyebben ment volna, megint másoknak pedig még ennél is sokkal nehezebben, annak függvényében, hogy milyen, agresszióhoz és erőszakhoz kapcsolódó addigi tapasztalatokkal, sérülésekkel rendelkeznek. Jól éreztem, hogy a dolognak az első pillanattól kezdve semmi köze sem volt a klasszikus rajtlázhoz, sokkal inkább az erőszakhoz, agresszióhoz és az általa kiváltott kontrollvesztett állapotokhoz kötődött.

Lassacskán egyre több könyvből kivonatolt jegyzet, képzéseken, foglalkozásokon és azok értékelésein készített feljegyzés és videó gyűlt össze, melyeket megpróbáltam saját magam számára érthető és felhasználható módon valahogy eltárolni. Skiccek, vázlatok, különböző táblázatokba rendezett modellek születtek, melyeket mind a rendvédelmi, mind a civil vonalon végzett munkámban igyekeztem egyre inkább kamatoztatni. Ebben különböző területeken dolgozó kiképző kollégáim is rendkívül sokat segítettek. Kíváncsi voltam, hogy az általam elképzelt modellek és képzési alapelvek valóban működnek-e, és ha igen, akkor mi módon lehetne belőlük a foglalkozások során hasznot húzni.

A felhalmozott vázlatok – valamint a hozzájuk kapcsolódó gondolatok – időközben két csoportba rendeződtek, ha úgy tetszik, a felhasználási hely és mód alapján. Az egyiket leginkább talán kiképzésmódszertannak nevezném, ide kerültek azok a jegyzetek, foglalkozástervek és különböző megfigyelésekből levont további következtetések, amelyek főként a „harcosok” képzésére vonatkoznak. A másik csoport inkább kapcsolódik a klasszikus értelemben vett küzdősporthoz (és a civil életemhez), ahol szintén „harcosképzés” folyik, viszont egészen más módon, más eszközökkel és teljesen más céllal. Az elmúlt 15 évben sokan fordultak meg az edzéseimen. Néhányan már a kezdetektől velünk vannak, akadnak olyanok is, akik eljutottak a versenyzésig (ez kevesebb, mint 1 százalék), ám a legtöbben nem ilyen szándékkal érkeztek, és általában hónapokra vagy néhány évre csapódnak hozzánk.

Más célok, más eszközök

Egészen eltérő típusú embereket ismerhettem meg, akik a foglalkozások alatt valami furcsa módon mégis közös nevezőre jutottak, ráadásul olyan dologban, amivel kapcsolatban mindenki más mintával, más tapasztalatokkal, etikai és hitrendszerrel rendelkezett. Ráadásul mindenki más célból érkezett, valami mást várt ettől az egésztől. Az edzések előtti és utáni beszélgetésekből, valamint a foglalkozások során tapasztalt viselkedésekből aztán mintha valamiféle mintázat kezdett volna kirajzolódni.

Voltak, akik pusztán mozogni jöttek, ők ezt rettenetesen élvezték. Iszonyúan elfáradtak, kihajtották magukat, aztán a következő edzésen nevetgélve mesélték, hogy évek óta nem aludtak ilyen jót. Egyébként sem voltak rosszul, most viszont nagyon jól lettek. Néhányan maguktól hoztak szóba olyasmiket is, hogy a hétköznapokban is egészen máshogy érzik magukat, sokkal kevésbé kapják fel a vizet fölösleges dolgokon, vagy éppen sokkal nagyobb önbizalommal, határozottabban állnak bele egy-egy kellemetlen helyzetbe, konfliktusba.

Mindig voltak olyanok (az évek során egyre többen lettek), akik mintha kicsit kilógtak volna a sorból, és a könyv második felében leginkább róluk szeretnék írni. Ők azok, akik óriási változásokon mentek keresztül. Rengeteget beszélgettem velük, ezekből pedig nagyon sokat tanultam: egyrészt arról, hogy bizonyos viselkedést tanúsító emberek mennyire „látnak magukra”, másrészt pedig arról, hogy a viselkedés mögött néha teljesen egyértelműnek tűnő mozgatórugók a valóságban olykor egész másfelé keresendők.

Végezetül

Azért kezdtem jegyzeteket készíteni, mert úgy éreztem, egyszerűen nem rendelkezem akkora munkamemóriával, hogy azt a rengeteg különböző területről származó információt, amit a képzéshez, oktatáshoz feltétlenül fontosnak tartottam, egyáltalán észben tudjam tartani. Később, mikor más kiképzőkkel, vagy egyéb területeken dolgozó szakemberekkel beszélgettem ezekről, egyre gyakrabban kerültek elő. Kíváncsi voltam, hogy bizonyos összefüggéseket vajon ők is hasonlóan értelmeznek-e, illetve vannak-e olyanok, melyek – más területekről adaptálva – további magyarázatokkal szolgálhatnak. Végül úgy döntöttem, az lesz a legegyszerűbb, ha az egészet megpróbálom valahogy leírni. Nagyjából ennyi volna e könyv születésének rövid története.

Fogalmam sem volt, hogy mire vállalkoztam, nem gondoltam, milyen nehéz valamit úgy elmondani, hogy a másiknak – az olvasónak – nincs lehetősége visszakérdezni. Rögtön eszembe jutott, hogy ahány emberrel beszélgettem eddig, annyi különböző „nyelvre” volt szükség, hogy értsük egymást, vagy hogy hajlandó legyen válaszolni a feltett kérdésre. Bizonyos körökben kizárólag a hibátlan terminológia elfogadható, ellenkező esetben a fogadtatás kapásból sablonos és lekezelő, mások pedig pont azért zárkóznak el, mert az első idegen szó hallatán azonnal letiltja őket a rendszer.

Ezen a könyvön keresztül nagyon sokféle emberrel szeretnék beszélgetni. Ahhoz, hogy minden ponton értsük egymást, fontos lenne egyrészt, hogy egy nyelvet beszéljünk, másrészt, hogy az olvasottakat mindenki valóban a megértésen, ne pedig az elfogadáson keresztül tegye magáévá, vagy utasítsa el. Ezért próbáltam a könyvet alapvetően két nagy fejezetre osztani. Az elsőben öles léptekkel szeretnék végighaladni mindazon az ismeretanyagon, mely segítségül szolgált ahhoz, hogy a saját tapasztalatokból, következtetésekből és további felvetésekből született második rész egyáltalán megszülethessen.

Szeretném, hogy mire a második részhez érünk, valóban mindenkivel egy nyelvet beszéljünk, ehhez viszont mindenképp szükség van arra, hogy különböző fogalmak alatt mindannyian ugyanazt értsük.

Arra is nagyon kíváncsi vagyok, miként vélekednek az erőfeszítéseimről az említett tudományos területeken dolgozó szakemberek, a mindennapi életben tevékenykedő orvosok, pszichiáterek, pszichológusok és mentálhigiénés szakemberek, vagy akár a küzdősportedzők, akik hozzám hasonlóan inkább a jelenségek, magatartások viselkedésben megnyilvánuló következményeivel találkoznak.