A mű eredeti címe

Rostskogen

Copyright © Anders de la Motte 2024

Published by agreement with Salomonsson Agency.

Hungarian translation © Dobosi Beáta

© General Press Könyvkiadó, 2026

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

A könyv szövegét tilos a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására használni.

Fordította

DOBOSI BEÁTA

ISBN 978 615 104 213 7

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő BALÁSSY FANNI

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

1973 ősze

A két napszámos a fenyők között parkolt le a traktorral. A motort járni hagyták, hogy a fényszórók némi világosságot adjanak a sűrű sötétben.

Magukban morogtak. Átkozták az esőt, a szelet meg a szerszámaiknak ellenálló tőzeget. De mindenekelőtt Sigurd Offerlundöt, aki arra kényszerítette őket, hogy kijöjjenek, amikor már rég a vacsoraasztalnál kellett volna ülniük a meleg barakkban odahaza, a tanyán.

Hangosan azonban egyikük sem mert panaszkodni. Még egymásnak sem.

Sigurd Offerlund könyörtelen, erőszakos ember volt, akivel ostobaság lett volna ujjat húzni.

Ráadásul az elbocsátás távolról sem a legrosszabb dolog, ami idekint, a vadonban történhet.

Ha odamégy, légy résen!, szólt a régi mondás.

A tanyán mindenféléket beszéltek. Emberekről, akik összerúgták a port Sigurddel, majd nyomtalanul eltűntek.

Ezért zokszó nélkül engedelmeskedtek az utasításainak. Küszködve vágták a tőzeget, pedig a behordás ideje már rég elmúlt.

Az évnek ebben a szakában rendes körülmények között a tőzegfeldolgozónak otthont adó óriási pajtában dolgoztak, ami ugyan sötét és nyirkos volt, de legalább védelmet nyújtott az időjárás viszontagságai ellen. Aznap megint elromlott a tőzegaprító. Újabban egyre gyakrabban előfordult. Mintha a gép is azt akarná mondani, hogy a tőzegvágás ideje már elmúlt.

Csakhogy Sigurd nem az a fajta ember volt, aki komolyan veszi az ilyesféle figyelmeztetéseket. Kikelt magából, és azzal vádolta a napszámosokat, hogy szándékosan tették tönkre, hogy lazsálhassanak. Kiverte őket hidegbe tőzeget vágni. Nem azért, mert szükség volt rá, hanem mert megtehette.

Mert Sigurd Offerlunddel senki sem akasztotta össze a bajszát.

Az egyik napszámos ásója valami keménybe ütközött. A kő ritkaságszámba ment a lápban, ezért elővett egy elemlámpát az esőkabátja zsebéből, hogy megnézze közelebbről, mit talált.

Az árok alján, félig a tőzeg alatt volt valami. Furcsán kereknek tűnt. A férfiak együttes erővel megtisztogatták, majd újra felkapcsolták a lámpát.

A fényben egy arc körvonalait pillantották meg.

Hátrahőköltek a látványtól. Eldobták a szerszámaikat, és sietősen kimásztak az árokból. Nyugtalanul összenéztek, miközben az eső áztatta a sápadt arcukat.

Kiástak valamit, ez tiszta sor.

De nem Sigurd egyik sötét titkát. Hanem valami mást, valami ősit, amit nem lett volna szabad megbolygatniuk. Az egyikük keresztet vetett, pedig nem is volt vallásos.

– Betemessük? – kérdezte. – Folytassuk inkább ott!

A sötétségbe mutatott.

A társa bólintott, és már nyúlt is az ásójáért, amikor egy hang hasította ketté a sötétet.

– A kezetek járjon, ne a szátok, nyavalyások!

Sigurd Offerlund meg a két fia, Ragnar és Arvid jött feléjük hosszú esőkabátban és zseblámpával a kezében.

Az arcuk szigorú és barátságtalan volt. A tekintetük vádló.

Az egyik napszámos az árok felé mutatott.

– Találtunk valamit. Azt hiszem, egy hullát. Elég rég itt lehet.

– Istentelenül rég – tette hozzá a másik.

– A rohadt életbe! Hadd nézzem!

Ragnar, az idősebb fiú könnyedén beleugrott az árokba. Épphogy nagykorú lett, de már ugyanolyan magas volt, mint az apja. Ráadásul a ravaszságát is örökölte.

A csizmája alatt cuppogott a tőzeg, amikor közelebbről is szemügyre vette a leletet. Az eső hosszú szálakat húzott az elemlámpa fényébe.

– Egy nő – állapította meg. – Még megvan a bőre meg a haja. Amennyire látnom, a ruhája elég régi.

A fiatalabb fiú, Arvid megköszörülte a torkát. Általában csendesebb volt a bátyjánál, de ugyanolyan minden hájjal megkent. Noha még csak gyerek volt, már most elég kellemetlen alaknak bizonyult.

– Lápi múmia – szólalt meg. – Az iskolában láttunk Dániában készült diafilmeket. A mocsárban megmarad a haj meg a bőr.

– Erről én is hallottam – mondta az apja elgondolkodva. – Vajon ér valamit?

Arvid megvonta a vállát.

– A dánok múzeumokban mutogatják őket. Az emberek belépőt fizetnek, hogy láthassák.

– Azt mondod, belépőt fizetnek…

Sigurd csettintett a nyelvével, és a lehetőségeket mérlegelte.

– Ti ketten! – szólt oda a napszámosoknak. – Ássátok ki! De óvatosan! Ne ásóval! Azt akarom, hogy egyben maradjon.

A két férfi visszamászott az árokba, és letérdelt a múmia feje mellé. Valóban nő volt. A bőre annyira megkeményedett és megfeketedett a lápban, hogy még mindig látni lehetett az arcvonásait. A szeme csukva volt, mintha aludna.

– Mire vártok? Tapsra? – förmedt rájuk Sigurd az árokpartról. – Ássátok ki!

A két napszámos elővigyázatosan ásni kezdett a kezével. Egyesével szedték le a tőzegdarabokat a testről.

A nő kis termetű volt, szürke ruhát és a mellén fémcsatot viselt. Valami szimbólum lehetett. De nem is erre figyeltek fel.

– Te is látod, amit én? – mutatott az egyikük a fültől fülig érő vágásra a fiatal nő nyakán. – Lehet, hogy az ásó okozta?

A másik megrázta a fejét.

– Nem. Nem nyomtam ilyen mélyre. Valaki elvágta a torkát. Ezt nézd!

A nő két megkeményedett és megfeketedett keze keresztben pihent a mellén. Az egyikről hiányzott egy ujj. Valami volt a markában. Egy karó, amely átfúrta a mellkasát.

A két férfi idegesen nézett egymásra.

– Mi tart ilyen sokáig, nyomorultak? – ripakodott rájuk Sigurd. – Vegyétek már ki!

Az egyik napszámos minden bátorságát összeszedve a munkaadójuk felé fordult.

– A földhöz szegezték, hogy ne kelhessen fel – mondta halkan. – Jobb lenne nem háborgatni.

– Még hogy jobb lenne! – hurrogta le Sigurd. – Pénzt hoz a konyhára, az istenedet!

– Igen, de… – A napszámosok megint összenéztek. – Nem szabad felébreszteni az erdő kárhozottjait. Az veszélyes.

Sigurd olyan hangosan horkant fel, hogy az eső kopogásán és a szél süvítésén át is hallani lehetett.

– El onnan, istenverte barmok!

Lement az árokba, elhessegette a napszámosokat, majd leguggolt a test mellé, és megtapogatta a karót.

– Segítsetek, fiúk! – szólt oda a fiainak. – Én húzom a karót, ti meg emelitek a vállánál fogva. Csak vigyázzunk, hogy tönkre ne tegyük! Hallottátok?

Két kézzel markolta meg a karót.

– Egy-két-há…

Tiszta erőből húzni kezdte, miközben a fiai igyekeztek felemelni a lápi múmiát a földről. Halk reccsenés hallatszott, de a karó alig mozdult.

– Próbáljuk újra! – mondta Sigurd eltökélten. – Egy-két-há…

A karó még mindig nem moccant.

Sigurd letörölte a homlokáról a vizet meg a verítéket. Az arca teljesen kivörösödött.

Az eső hirtelen még jobban rákezdett. A szél vízszintesen hordta a cseppeket. Mintha a természet is meg akarná akadályozni, amit terveztek. A napszámosok egymásra sandítottak, és az egyikük háromszor átköpött a válla felett, hogy elhárítsa a balszerencsét, ahogy a nagyanyja tanította.

– Adjatok bele apait-anyait! Nem érünk rá egész éjjel!

Sigurd Offerlund harmadszorra is nekiveselkedett. A jól megtermett ember megvetette a lábát az apró holttest két oldalán, és tiszta erőből húzta a karót, miközben a fiai megint megpróbálták felemelni a nő felsőtestét.

– Már megmozdult…

A karó hirtelen engedett, mire Sigurd hanyatt esett az árokban, csak úgy fröcsögött körülötte a víz meg a sár.

A két napszámos tett néhány lépést előre, hogy jobban lásson. Ragnar és Arvid két oldalról fogta a nőt. Olyan volt, mintha az ölükben tartották volna.

Néhány másodpercig csend volt, mindenki a lápi múmiát bámulta. A megkeményedett és megfeketedett arca békés volt, már-már szép.

De más is látszott rajta, ahogy az eső lemosta róla a koszt meg a földet.

– Azt a hétszázát… – dünnyögte az egyik napszámos.

Ebben a minutában megpillantotta Sigurd Offerlundöt. Hanyatt feküdt az árokban, az arca elkékült, a szája elnyílt, a pillantása kiüresedett.

A kezét a mellkasára szorította, mintha valami iszonyú fájdalom ellen védekezne. Még mindig a karót markolta.

– Apa! – üvöltött fel Ragnar, és odakúszott hozzá.

Arvid meg csak ült ott a múmiával az ölében, és igyekezett felfogni, mi történt.

A két napszámos már tudta. A halott munkaadójukra meredtek, majd összenéztek. Végül a múmia megkeményedett és megfeketedett arcára pillantottak, amelyet már tisztára mosott az eső.

Aztán szinte egyszerre keresztet vetettek.

Évekkel később, amikor a Szürke Lány megtalálásának történetéről meséltek, megesküdtek rá, hogy a tetem mosolygott.

A Szürke Lány

Az ősi Rozsdaerdőt fiatal korában szép lombos fák és csillogó kis tavak alkották. Beragyogta a nap, és nyüzsgött benne az élet. Aztán észak felől meghódították a tűlevelű fák, árnyakat és sötétséget hoztak. A talajt beborította a tőzegmoha. Súlyos, nyirkos rétegei egymásra rakódtak, ellepték a tavakat, és az egykor oly napos erdőt komor lápvidékké változtatták.

A Rozsdaerdőben szép lassan elsüllyed minden.

A fák, az állatok, az emberek – minden eltűnik a süppedős talajban, hogy soha többé ne lássa a nap fényét.

Legalábbis így hiszik.

Csakhogy a Rozsdaerdő nem felejt. Halotti lepelbe bugyolálja és savas talajjal bebalzsamozza a titkait, amíg el nem jön az ő idejük. És néha, éjnek idején, amikor a fülesbagoly panaszosan huhog, és süvít az északi szél, az erdő feltárja nyirkos bensőjét.

Ilyen volt az a réges-régi éjszaka is, amikor megtalálták. Kérges tenyerű és zord arcú férfiak ásták ki durván a tőzegből.

Most is halál kísérte.

Mert a vért csak vérrel lehet lemosni. Ez az erdő akarata. Most és mindörökké.

Ő a Szürke Lány.

Ezer évig virrasztott.

És várt.

Itt.

A Rozsdaerdőben.

VASÁRNAP

Lova

– Csend! – emeli fel a kezét Filip. – Te is hallod?

Dottie halkan morog, hátracsapja a fülét, és nyugtalanul körülnéz. Lova érti a kutya jelzéseit. Az erdőt betöltő hang egyszerre hangzik jajkiáltásnak és zihálásnak.

– Mi ez? – kérdezi idegesen.

– Egy fülesbagoly – feleli Filip. – Fel tudod venni?

Lova bekapcsolja a hangfelvevőt a telefonján. Egy darabig csendben állnak, míg a bagoly tovább huhog valahol a félhomályban. A hangerőmérő a kijelzőn a huhogás ütemére mozog.

Dottie megint halkan morog, és felsandít Lovára.

Június eleje van, és bár már este kilencre jár az idő, a nap még nem ment le. A fák között azonban sűrűsödnek az árnyak. Az időjárás-előrejelzés vihart ígért éjszakára, ezért bepakolták a széldzsekiket is a hátizsákjaikba.

Az erdei út, amelyen haladnak, keskeny, alig több két keréknyomnál. Két oldalról szederbokrok és nyírfabozót szegélyezi. Körös-körül öreg lombos fák és fenyők váltakoznak. A földön heverő, gyökerestül kidőlt törzsek arról árulkodnak, hogy a talaj ingoványos.

A színek is különösek, gondolja Lova. A fűcsomóknak, a páfrányoknak és a leveleknek nyári zöldben kellene pompázniuk, de sápadtak és fakók. Mintha a természet színei itt nem érvényesülnének.

A huhogás váratlanul elhallgat.

Lova leállítja a felvételt, és hátranéz. Jókora szakaszt megtettek, már nem is látni a sorompót, ahol a kocsit hagyták. Milyen messze lehet? Legalább egy kilométerre. A legközelebbi lakott település meg még messzebb.

Jártak már félelmetes tetthelyeken, ahol rettenetes dolgok történtek, de egyik sem volt ennyire az isten háta mögött.

Még Dottie is ideges. Éberen figyel, a fülét hegyezi, és nyugtalanul nyalogatja az orrát. A corgie szófogadó, nyugodtan el lehet engedni, csakhogy ebben az erdőben farkasok is élnek.

Filip szerint Lova túloz. A farkasok félősek, nem merészkednek két felnőtt ember közelébe. Csakhogy számos olyan történetet találni az interneten, ami ellentmond ennek.

Lehet, hogy a farkasok miatt érzi magát ilyen rosszul. De nem biztos. Ha a pletykák igazak, a farkasoknál sokkal félelmetesebb lények is tanyáznak ebben az erdőben.

– Azt figyeld! – mutat Filip a bokrokba.

A régi roncsautót félig már benőtte a moha és a bozót. A csomagtartón átnőtt egy nyírfa.

– Aligha menne át a műszaki vizsgán – nevetgél Filip. – A természet bosszúja. Szerinted nem?

Lova a földhöz szegezett roncsot nézi. Hiányoznak az ablakai és a hűtőrácsa, a fényszórói üresen ásítanak. Egy koponyára emlékezteti.

Filip észre sem veszi az idegességét. A telefonjával filmez, és ragyogó hangulatban van. Dottie azonban még mindig nyugtalan. Felszegi a fejét, és beleszimatol a levegőbe.

Amikor továbbmennek, még több autóroncsot találnak a fák között. Eleinte csak szórványosan, aztán egyre sűrűbben. Lehet vagy száz. Néhányat annyira benőtt az aljnövényzet, hogy csak a teteje vagy a fecskefarka áll ki.

– Oda süss! Azt a mindenit! – Filip letér az útról, és egy roncs felé indul.

Lova követi, de néhány lépés után megáll. A talaj furcsa, egyszerre szilárd és süppedős. A felszín csontszáraz, a növényzet félig halott. De a fűcsomók közötti mélyedésekben kis tócsák gyűltek fel, amelyek olyan vörösesbarnák és olajosak, hogy folyékony rozsdának tűnnek.

– Lőj egy képet!

Filip beáll a feltuningolt, egykor kék amerikai autó roncsa elé. A lakkozás nagy része már rég áldozatul esett az elemeknek, a moha itt-ott egészen az ablakokig hatolt. Az enyészet egyszerre szép és kísérteties. Lova készít néhány képet a telefonjával.

A bagoly megint huhogni kezd. De ezúttal más hangon. Aggodalmasabban, kitartóbban.

Lovának csak most tűnik fel, hogy más madarakat nem hallani.

Egyetlenegyet sem.

Megint eszébe jutnak az interneten olvasott történetek. Képtelen kiverni őket a fejéből.

– Megyünk? – kérdezi Filip. – Mindjárt besötétedik.

Néhány éve indították a YouTube-csatornájukat. Eleinte csak városfelfedezéssel foglalkoztak: bezárt gyárakról, elhagyatott épületekről, pincékről és alagutakról forgattak kisfilmeket. Tippeket és trükköket osztottak meg, hogyan lehet jó helyeket felkutatni és leginkább kiaknázni a lehetőségeket. Talán ha néhány száz nézőjük akadt naponta. Főleg barátok.

Csakhogy nemrégiben Filipnek támadt egy ötlete. Most gyilkosságok helyszíneit keresik fel és filmezik le, miközben elmesélik a történetet. A valós bűnügyek és a városfelfedezés találkozása, ahogy mondani szokta. Lova kénytelen elismerni, hogy ragyogó ötlet. Teljesen egyedivé tette a csatornájukat. Minden részt több tízezren tekintenek meg, és már némi pénzt is keresnek vele. Filip azt pedzegeti, hogy átmegy részmunkaidőbe. Lehet, hogy a ma esti epizód lesz a nagy dobásuk.

A földút egy fordulóhelynél ér véget, amelyet lassan teljesen meghódít a növényzet. A talaj itt magasabb, az erdő öregebb.

A fák között sötét épület lapul.

– A tőzegfeldolgozó – veszi elő az iránytűjét Filip. – Az árok, ahol a Szürke Lányt 1973-ban megtalálták, nagyjából háromszáz méterre van abba az irányba – mutatja. – Az Offerlund család tanyája pedig bő egy kilométerre arra.

Ezúttal a másik irányba mutat, egy ágas-bogas halott fa felé. A tetején sötét árny gubbaszt.

– Látod a baglyot?

Lova a szeméhez emeli a kezét, pedig semmi szükség rá, mert egyre fogyatkozik a fény. A bagoly barnásszürke, a pofája fehér, a tollfülét éberen hegyezi. Mereven Lovára bámul, ahogy közelednek felé, majd kiterjeszti a szárnyát.

– Mintha meg akarná akadályozni, hogy továbbmenjünk – suttogja Lova.

Filip elneveti magát, és utánozza a baglyot.

– Forduljatok vissza! – mondja eltúlzott drámaisággal. – Óvakodjatok a Rozsdaerdőtől!

Lova nem találja viccesnek. Rászáll a nyakára egy rovar, mire ingerülten odacsap. Amikor megint a halott fára pillant, a bagolynak hűlt helyét találja, teljesen nesztelenül tűnt el.

– Nézzük meg, illik-e a kulcs a zárba!

Filip elindul a feldolgozó felé, Lovának pedig nincs más választása, mint hogy kövesse.

Néhány hete kaptak egy levelet. A borítékban egy rozsdafoltos kulcs volt, GPS-koordináták, egy dátum meg egy kézzel írt sor: Aznap este alszanak a farkasok.

Amint beütötték a koordinátákat, és megjelent a térkép a monitoron, egyből tudták, miről van szó.

A Szürke Lány meggyilkolásáról.

Már régóta akartak filmet készíteni az esetről, de az urbexfórumok szerint a tetthelyre, a bezárt tőzegfeldolgozóba lehetetlenség bejutni. Az Offerlund család pedig, aki a feldolgozó és a roncstemető tulajdonosa, nem igazán rajong a betolakodókért. A fórumok tele voltak olyan urbexesek beszámolóival, akiket megfenyegettek, elkergettek, vagy akiknek szétverték az autóját. De sokkal rosszabb hírek is terjedtek.

A Rozsdaerdőnek megvannak a maga törvényei, írta valaki. Évszázadok óta tűnnek el ott emberek, és szabadon jár egy gyilkos. Jobb, ha távol tartjátok magatokat tőle.

Csakhogy van egy kulcsuk meg egy időablakuk, amikor a roncstemető és a tőzegfeldolgozó felügyelet nélkül marad. Egy esély, hogy páratlan tartalmat gyártsanak. Már ha megbízhatnak a levél írójában.

Lova egészen ma reggelig nem is gondolkodott ezen. De pocsékul aludt, és rossz érzésekkel ébredt.

Megint körülnéz. Lehet, hogy a baglyot keresi, lehet, hogy valami mást. Valamit, ami szemmel tartja őket az árnyak közül. Egy ragadozót, aki csak a megfelelő alkalomra vár. Vagy egy gyilkost…

A rovar visszatér. Az apró, hideg lábával a nyakát csiklandozza, de megint nem sikerül leütnie.

A tőzegfeldolgozó előtt temérdek roncs: régi buszok csontváza, egy plató nélküli teherautó, félig eltemetett személyautók a pusztulás különböző fázisaiban. Közöttük mindenféle motoralkatrészek, amelyeket úgy megevett a rozsda, hogy már képtelenség felismerni őket.

Néhány percig a roncsokat kerülgetik, aztán elérik az épületet.

– Hát nem lenyűgöző? – kérdezi Filip.

Lova látott képeket az interneten, az épület nagysága mégis letaglózza. Egy roppant, ablaktalan fapajta, van vagy száz méter hosszú és húsz méter széles. A barna tető legalább tíz méterre nyúlik a magas fák koronája között.

– Tisztára, mint egy viking csarnok.

Filip egy szarvas koponyájára mutat közvetlenül a tetőgerinc alatt. A hiányzó részeit rozsdás fémdarabokkal egészítették ki, amelyek groteszk látványt nyújtanak a megsárgult csont mellett.

– Jávorszarvas – folytatja Filip. – Szerintem mi még nem is éltünk, amikor odaakasztották. Nem tudom eldönteni, hogy tetszik-e, vagy kiráz tőle a hideg.

– Engem határozottan kiráz tőle a hideg – feleli Lova nyomatékosan.

Lefilmezi a torz szarvastrófeát, aztán végigpásztázza a kamerával a homlokzatot. A gyalulatlan deszkák beszürkültek a kortól, de sehol egy lyuk vagy rongálás nyoma.

– Ahhoz képest, hogy több mint nyolcvanéves, meglepően épek a falak – mondja. – A tető nemkülönben.

– Gesztből készültek, és a lombok megvédik őket a naptól – magyarázza Filip. – Az Offerlund család meg mindenkit elkerget.

Az épület hosszanti oldalán nyíló kétszárnyú kaput két acélrúd és egy hatalmas régi lakat zárja le.

Filipnek már a kezében a kulcs, de Lova feltartóztatja. A rossz érzései már majdnem teljesen elmúltak, a helyüket izgatottság vette át.

– Várj! Felveszem, ahogy kipróbálod a kulcsot. Úgy izgalmasabb lesz.

– Te egy zseni vagy, drágám!

Lova rászól Dottie-ra, hogy feküdjön le, és bekapcsolja a kamerát. A fény már alig elég, de a szürkület csak fokozza a drámai hatást. Filip beáll a kapu elé. Lova elindítja a felvételt, és int neki, hogy kezdheti.

– A Skåne és Småland közötti határvidéken járunk – szólal meg Filip. – Egy óriási dagadólápon, amit a helyiek Rozsdaerdőnek hívnak. A nevét a vastartalmú alapkőzetről kapta, ami elszínezi a talajt és a vizet.

Pont elég szünetet tart. Lovát megint lenyűgözi, milyen gyorsan fejlődnek a műsorvezetői képességei. Ő a maga részéről túl drámainak tartja, de a közönség zabálja.

– A Rozsdaerdő a vaskor óta lakott – folytatja Filip. – Se szeri, se száma azoknak a történelmi leleteknek, amelyek bizonyítják, hogy az évszázadok alatt számtalan rémségnek és pogány rítusnak szolgált helyszínéül. Olyan szertartásoknak is, amelyek egy nem is olyan rég történt bűncselekménnyel is összefüggésben állnak, amire mindjárt rátérünk.

Megint szünetet tart.

– A háború alatt és után, egészen a hetvenes évekig tőzeget vágtak a Rozsdaerdőben. Van itt egy régi tőzegfeldolgozó is abból az időből, amiről most beszélünk. – A fából készült kapura teszi a kezét, és még drámaibb hangra vált. – 2013 novemberében szörnyű felfedezést tettek ebben az elhagyatott épületben. Megtalálták egy szép fiatal nő holttestét, akit bestiális módon meggyilkoltak és megcsonkítottak.

Tovább fokozza a feszültséget.

– A rendőrök érdekes nyomokra bukkantak a tetthelyen, amelyek a településen korábban feltárt viking kori emberáldozatokra emlékeztettek. A lápi múmiát Szürke Lány néven emlegetik. – Kihúzza magát, és komolyan néz a lencsébe. – Filip Sahlberg vagyok, és a Misztikus tetthelyeket nézitek. Ez a Szürke Lány esete.

A kamerára szegezi a tekintetét, amíg Lova le nem állítja a felvételt.

– Tökéletes – mondja Lova. – Folytassuk a kulccsal! Meséld el, hogy jutottál hozzá, mielőtt kipróbálod!

Filip felemeli a kulcsot.

– A tőzegfeldolgozó kulcsát egy névtelen levélírótól kaptuk – mondja. – Azt állította, hogy ma este kivételes lehetőségünk nyílik rá, hogy bejussunk. Nincs más hátra, mint kideríteni, igazat szólt-e.

Megfordul, és a lakattal kezd bajlódni.

Lovának majd kiugrik a szíve.

Filip megpróbálja elfordítani a kulcsot, de nem megy. Megmozgatja, aztán kihúzza.

– Basszus! – káromkodik. – Nem nyílik.

Lova kikapcsolja a kamerát. Távolról tompa dörgés hallatszik, majd széllökés rázza meg a fák koronáját. Dottie felnyüszít. Nem szereti a vihart.

Lova leveszi a hátáról a hátizsákot, és az egyik oldalzsebből elővesz egy flakon zársprét.

– Tessék! Próbáld ezzel!

Filipnek felragyog az arca.

– Mire mennék nélküled?

Belefúj a lakatba, majd újra belepróbálja a kulcsot.

– Nyitja! – kiált fel. – Kapcsold be a kamerát!

Lova filmre veszi, ahogy kinyitja a lakatot.

– A titkos követőnk nem a levegőbe beszélt. A kulcs tényleg nyitja a zárat! – ujjong Filip.

Leveszi a súlyos acélrudakat, és elkezdi húzni a kaput. Lova hátrál, hogy a teljes jelenet beleférjen a képbe. A régi zsanérok baljósan nyikorognak, de a kapu kitárul.

Belépnek, és megállnak. Dottie hangosan szimatol. A levegő párás, olaj és vas szagát árasztja, meg még valamiét, amit Lova nem tud hová tenni.

Valami ősi és kellemetlen dologét.

A deszkafalak és a tető repedésein át beszűrődik az alkony fénye. Egyébként mindenütt sötét honol.

Filip felkapcsolja az elemlámpát.

– Hú!

A tőzegfeldolgozó egy katedrálisra emlékeztet. A tetőt az épület hosszanti oldalai mellett álló, magas, ácsolatlan faoszlopok sora tartja. A rövidebb oldal olyan messze van, hogy az elemlámpa nem világítja meg.

A falakon itt is torz állatkoponyák lógnak, amelyek hiányzó részeit rozsdás fémmel pótolták. A szarvasok és őzek üres szemgödrökkel bámulnak le rájuk.

– Azt a rohadt! – suttogja Lova.

Az épület közepén roppant gép áll: két emelet magas, hatalmas fogaskerekei és dugattyúi vannak, középen pedig egy éles, vészjósló fémfogakkal teli, tátott szájnak tűnő nyílás, amelyből még mindig tőzegdarabkák lógnak.

– A tőzegaprító – állapítja meg Filip. – A feldolgozó szíve. Hát akkor lássuk…

Körbevilágít az elemlámpával, hogy tájékozódjon.

– Arrafelé kell lennie az oszlopnak, ahol Elenát megtalálták. Az északi faltól a negyedik.

Elindul az elemlámpával. Lova ott marad a sötétben, csak a telefon kijelzőjének fénye segít neki tájékozódni.

Megint a régi rossz érzések kerítik hatalmukba.

Van valami ebben a sötét, nyirkos helyben, amitől borsódzik a háta. Az autóroncsok. A fülesbagoly. A természetellenes, rá meredő koponyák. A furcsa színek.

…és szabadon jár egy gyilkos.

A rovar megint végigmászik a nyakán, de ezúttal sikerül elkapnia. Az összeszorított markában egy páncélos bogár vergődik. Ösztönösen el akarja hajítani undorában. De aztán inkább rávilágít a telefonnal.

Nagyjából két-három centis, a fekete hátán rozsdabarna harántcsíkok futnak. A csápjai Lova bőrét tapogatják, mintha az állat meg akarná ismerni az illatát. Ki akarná deríteni, milyen élőlény, és mit keres itt.

Dottie nyugtalanul nyüszít, és a mancsával Lova lábát bökdösi.

Lován hirtelen legyőzhetetlen késztetés vesz erőt, hogy elmeneküljön. Hogy kirohanjon a tőzegfeldolgozóból, bezárja maguk után a kaput, majd hátra se nézve, szapora léptekkel visszatérjen a kocsijukhoz. Hogy a lehető legmesszebb kerüljön a Rozsdaerdőtől, és soha többé ne gondoljon a Szürke Lányra.

– Gyere, Lova, itt van! – kiáltja Filip izgatottan.

Lova összeszedi magát. Elhessenti a bogarat, és az elemlámpa fénye felé indul.

Az égzengés közeledik, az eső halkan kopog a tetőn.

– Nézd, pontosan itt volt! Látod a vért?

Filip az egyik ácsolatlan oszlopra világít.

A fa szürke és repedezett, de tisztán látni rajta néhány sötét foltot.

– És ezt figyeld!

Filip felemeli az elemlámpát.

Kicsit feljebb az oszlopba karcoltak valamit.

Két nagy, szálkás R betűt egymásnak háttal.

– Kötött rúna – suttogja Filip. – És a gyilkos fegyver nyoma. Ezt most rögtön filmre kell vennünk!

Azonnal munkához látnak. Felállítják a lámpákat meg a többi felszerelést, amelyet a hátizsákokban hoztak. Filipre mikrofont erősítenek, és különböző kameraszögeket próbálnak ki.

Dottie kelletlenül lefekszik a földre, és a pillantását a kijáratra szegezi. Az eső egyre hangosabban veri a tetőt, a viharfelhők a fák csúcsai felett gomolyognak.

– Mehet? – kérdezi Lova.

Filip bólint. Szokatlanul eltökéltnek tűnik.

– Akkor kezdjük!

– Kedves nézőink! Azon a helyen állunk, ahol 2013 novemberének végén holtan találták a huszonkilenc éves Elena Resarét.

Az oszlopra teszi a kezét.

– A hátát ennek az oszlopnak vetve ült, a nyakát fültől fülig átvágták. A fán, amint azt látjátok, még tíz év elteltével is ott a vére.

Lova ráközelít a foltokra.

– Csak elképzelni tudjuk, milyen borzalmakon ment át Elena az élete utolsó pillanataiban. Egy ilyen sötét, komor helyen érte a vég. – Filip néhány másodpercig szünetet tart, és komoly arcot vág. – Az oszlopba, a holttest feje fölé szimbólumokat véstek azzal a késsel, amellyel végeztek vele. A kést is itt találták az oszlopba vágva. Láthatjátok a nyomát.

Lova követi a kamerával Filip kezét a vésésig és a gyilkos fegyver nyomáig.

– A szimbólum, amelyet a tettes hátrahagyott, egy úgynevezett kötött rúna, vagyis két összekapcsolt rúnajel. Állítólag mágikus ereje van. És ez még nem minden. – Drámai szünetet tart, aztán a saját kezére mutat. – Elenának levágták a bal gyűrűsujját, amit a minden részletre kiterjedő nyomozás ellenére sem találtak meg. Ahogy Elena férjét, Björn Resarét sem, akinek ugyanazon az éjszakán veszett nyoma, és akinek az ujjlenyomata rajta volt a gyilkos fegyveren. A szóbeszéd szerint féltékenységből végzett a feleségével, de semmi biztosat nem tudni. A nemzetközi körözés ellenére a tettes egy évtizede szabadlábon van. Sokan úgy vélik, hogy itt bujkál valahol a Rozsdaerdőben, ahová nem ér el a törvény keze.

Filip a sötétségbe mutat.

– És ha mindezen körülmények még nem lennének elég hátborzongatóak, ugyanezt a két rúnát megtalálták egy viking kori lápi múmia ruházatán is, akit innen mindössze pár száz méterre ástak ki a hetvenes évek elején. Neki is átvágták a torkát, és levágták az egyik ujját. – Elmélyíti a hangját. – Egy fiatal nőről van szó, akit Szürke Lánynak hívnak. Neki és Elenának ugyanaz a szörnyűséges sors jutott osztályrészül. Megölték, megcsonkították, és talán feláldozták őket a Rozsdaerdőt uraló erőknek.

Elhallgat. Lovát annyira magával ragadja a történet, hogy eltart néhány másodpercig, mire rájön, hogy Filip szünetet akar tartani.

– Király! – mondja Lova. – Csináljuk meg másik szögből is, aztán majd összevágom.

Az eső most már vadul korbácsolja a tetőt. Helyenként befolyik, és tócsába gyűlik a földön.

Amikor Lova arrébb teszi az egyik lámpát, észreveszi, hogy egy barna csíkos bogár mászik az üvegén. Lehet, hogy ugyanaz, amelyik rászállt? Elfordítja a lámpát, hogy lepöckölje róla. Az állat deszkafalra vetődő árnya egy hatalmas ősi szörnyetegre hasonlít.

– Várj! Hadd nézzem meg! – szólal meg Filip.

Fogja a lámpát, és tüzetesen szemügyre veszi a bogarat.

– Közönséges temetőbogár – állapítja meg. – A dögbogárfélék családjából.

– Aha.

Lova a bogár lábára mered, amely az előbb még a nyakát csiklandozta. Egy dögbogár.

– Szokatlanul nagy, biztos jól megtömte a bendőjét – folytatja Filip, majd lekapcsolja a lámpát.

A temetőbogár egy darabig zavartnak látszik. Aztán lassan kitárja a szárnyát, és zümmögve eltűnik a sötétben.

Egy hatalmas dörgésre Lova összerezzen, aztán Dottie-t kezdi keresni.

Csakhogy nincs ott, ahol az előbb feküdt.

– Dottie!

Szólongatja és fütyül neki, de nem történik semmi.

– Nem lehet, hogy kisurrant? – kérdezi Filip.

Lova idegesen körbevilágít a másik lámpával.

A nagy tőzegaprító mellett mozgást érzékel.

Odakocog, és lehajol. A legnagyobb megkönnyebbülésére ott találja a corgie-t. Bemászott a gép alá.

– Dottie! Lábhoz!

A kutya nem moccan. A földre lapul, és teljesen bénultnak tűnik.

Az épületben újabb dörgés visszhangzik.

– Dottie! Gyere ide, kiskutyám!

Lova Filip felé nyújtja a lámpát, és lassan bemászik a tőzegaprító alá.

A gépnek erős olaj- és tőzegszaga van.

– Vigyázz! Nehogy tetanusz legyen a vége!

Filip az éles, mocskos gépalkatrészekre világít, amelyek Lovát körülveszik.

Lova már majdnem elérte a kutyát, megnyugtatóan beszél hozzá.

De Dottie még mindig a földre lapul. Egész kis testében reszket.

Lova kinyújtja a kezét. Amint megfogja a nyakörvet, Dottie felpattan. Hátraveti a fejét, és vonítani kezd.

Lova visszakapja a kezét. Még sosem hallott tőle ilyen hangot.

Abban a pillanatban, amikor Dottie elhallgat, egy másik vonítás harsan fel az erdőben.

Vadabb és bestiálisabb, amitől Lovának feláll a hátán a szőr.

Farkas!

Előrébb kúszik, közben úgy beveri a fejét egy kiálló fém alkatrészbe, hogy minden elsötétül a szeme előtt. De sikerül megragadnia a nyakörvet, és magához húzza Dottie-t.

Kimászik, és rogyadozó térddel feláll a kutyával a karjában. Lüktet a feje.

A farkas még mindig vonít.

– Jobban fél tőlünk, mint mi tőle – suttogja Filip, de nem úgy hangzik, mint aki meggyőződésből beszél.

Ekkor újabb üvöltés harsan, amely egybeolvad az elsővel. Két farkas vagy még több. Lehet, hogy egy egész falka.

– Filip…

Lovával forogni kezd a világ. Enyhe rosszullét lepi meg.

– Biztonságban vagyunk itt bent – mondja Filip kicsit túl gyorsan. – De be kell csuknunk a kaput. Gyere, világíts!

Odaadja Lovának a lámpát, és a kapu felé iramodik. Lova követi, amilyen fürgén csak tudja. A farkasok megint vonítanak, ezúttal közelebb. Mintha közvetlenül az épület előtt lennének.

Szakad az eső. Filip megragadja a kaput, és húzni kezdi, miközben Lova fél kézzel a lámpát tartja, a másikkal Dottie-t szorítja magához.

A kapu nem engedelmeskedik, a zsanérok hangosan nyikorognak.

Villámlik és dörög, beleremeg az épület. Filip elengedi a kaput.

– Csessze meg! – morog. – Ez közel volt!

Lova kifelé bámul.

A sötétben mozgást vél látni. A torkában dobog a szíve.

– Filip! – sikolt fel.

Filip megint megragadja a kaput, de mielőtt még behúzhatná, kirepül a kezéből.

Lova zihálva szedi a levegőt.

A nyitott kapuban egy bőrig ázott nő áll fehér ruhában.

A hosszú vörös haja az arcára tapad, szinte teljesen eltakarja. Olyan, mint egy kísértet vagy erdei szellem.

Filip annyira megijed tőle, hogy megtántorodik, és hanyatt esik.

A nő tesz felé egy lépést. Lova csak ekkor veszi észre, hogy a ruháját vérre hasonlító vörösesbarna foltok borítják.

Sikítani akar. Csinálni valamit. De akárcsak Dottie-t, őt is megbénítja a rémület.

Filipet szintén. Még mindig hanyatt fekszik, és a fölé tornyosuló alakra mered.

A nő hosszú hajából csepeg a víz, végigfolyik a testén.

Odakint megint vonítani kezdenek a farkasok. Lova nem kap levegőt.

Aztán a nő lassan kinyújtja a kezét Filip felé.

Egy villám bevilágítja az egész épületet, és egy pillanatra megáll az idő. Ez elég ahhoz, hogy Lova megpillantsa, mit tart a kezében a nő.

Egy levágott ujjat.

Újra megdörren az ég, olyan hangosan, hogy Lova elejti a lámpát. A fény vibrálni kezd, aztán hirtelen kialszik.

Asker

Még be sem lépett a nagy villába, már bánja az egészet. A felhajtón egy zenekar, egy étkeztető meg egy rendezvényszervező cég autói parkolnak. Mindez ellentmond az anyja azon ígéretének, hogy szűk körű kis összejövetel lesz.

Ha Asker maga lenne, sarkon fordulna, és hazamenne. Csakhogy nincs egyedül.

A mellette lépdelő Viktorra sandít. Tagadhatatlanul jól áll neki a nyári öltönye. A nap kiszívta a haját, lebarnította a bőrét. Ráadásul egyszerre szórakoztató és intelligens. Na meg jó az ágyban.

Asker mégis bánja, hogy elhozta. Ahogy a világoskék ruhát is, amelyet külön erre az alkalomra vett. Nem az ő stílusa. A kerti parti sem.

De késő bánat.

Végigmennek a fáklyák között a kertkapuig, amelyet két sötét öltönyös, fülhallgatós férfi őriz. Tetőtől talpig végigmérik őket, miközben kipipálják a nevüket az iPadjükön. Askernek sikerül vetnie egy pillantást a vendéglistára. Ijesztően hosszú.

– Isten hozta önöket! – mondja az egyik férfi, és kinyitja nekik a kaput.

Askert idegesíti a gesztus. Elvégre a gyerekkori otthonában jár. Vagyis az egyik gyerekkori otthonában. Évekig élt itt a tinédzserkora végén.

A különbség Isabel és Junot limhamni villája meg a Birtok között, ahol Para Perrel laktak, ég és föld. A nagy kertet fényfüzérekkel és olajfáklyákkal díszítették. A gondosan nyírt pázsit túloldalán a színpadon egy zenekar játszik valami tinglitangli zenét.

A bárasztalok körül vagy száz világos, nyári ruhás vendég cseveg, míg a fehér frakkos pincérek zsúrszendvicseket és italokat szolgálnak fel.

– Pezsgőt?

Egy pincérnő egy poharakkal teli tálcát nyújt feléjük.

– Igen, köszönöm!

Viktor olyan lefegyverzően mosolyog, hogy a nő elpirul. Asker belekarol Viktorba, és lassan a parti középpontja felé terelgeti. Jobb túlesni rajta.

Sajnos Camille megpillantja, és elvágja az útjukat.

– Szia, Leo! Jó látni!

Szokás szerint megpuszilja Askert, mintha a Riviérán lennének.

– Hadd mutassam be Viktort! – mondja Asker. – Viktor, ő itt Camille.

– Leo húga – helyesbít Camille, és elismerő pillantással gusztálja a férfit. – Nagyon örülök. Nem is tudtam, hogy van barátod, Leo!

Asker elengedi a füle mellett a megjegyzést.

– Fredricet hol hagytad?

– Á, be kellett ugrania az irodába. De majd jön.

A sógora is olyan hiba volt, amelyet Asker keservesen megbánt. Egyszer régen jártak. Aztán Asker belátta, hogy egy halálosan unalmas stréber, lapátra tette, és lelépett az Egyesült Államokba.

Mire hazatért, Fredric már eljegyezte Camille-t.

Az lett a vége, hogy Uncsi Freddy engedelmes háziasszonyt faragott az ő eszes, vicces húgából, maga pedig a Lissander és Társa örökösévé lépett elő. Okos húzás, amelyért Asker már-már tiszteli.

– És a lányok?

– Bent a bébiszitterrel – int Camille a villa felé. – Anya szerint jobb így. Benézel hozzájuk, ugye? Ki fognak ugrani a bőrükből. Nem sűrűn látják a nénikéjüket.

Asker egy korty pezsgővel öblíti le a gonosz megjegyzést. Camille az anyjuk forgatókönyve szerint játszik, bár az előadásán még csiszolnia kell.

A húga megköszörüli a torkát, a pillantásába idegesség költözik.

– Kérdezni szeretnék tőled valamit, Leo – sandít Viktorra.

Leo kiissza a poharát, és a férfi kezébe nyomja.

– Hoznál még egyet, ha megkérlek?

Sokatmondón felvonja a szemöldökét.

– Hogyne! Hozok néhány falatkát is.

Asker megvárja, hogy elmenjen.

– És mit szeretnél tudni?

– Hát… – lép hozzá közelebb Camille. – Nem hallottál… – Idegesen körülnéz. – …Perről?

Az utolsó szót olyan halkan mondja ki, mintha a név puszta említése megidézné az apjukat.

Asker megrázza a fejét.

– Nem, amióta télen felültette a fél rendőrséget. Miért?

A húga megint körülnéz.

– Egyik napról a másikra új biztonsági őr jött az irodába a recepcióra, és egy cég kicserélte a riasztóberendezést meg a kamerákat a házunkban. Nekem senki sem szólt egy árva szót sem, de az a gyanúm, hogy Per miatt.

– Aha – hümmög Asker.

Camille még halkabban folytatja:

– Veszélyben vagyunk a lányokkal?

– Kötve hiszem.

– Hiszed? – kiált fel, de aztán gyorsan összeszedi magát. – Bocs, nem akartalak leüvölteni. Csak aggódom. Mármint a lányokért.

Oldalra billenti a fejét.

– Már a puszta gondolat, hogy Per itt ólálkodik a közelben, és figyel minket… – Harmadszor is körülnéz. – Nem tudod, hol bujkál, Leo?

– Sajnos nem.

– Nem is sejted? Sokat segítene, ha tudnék valamit, bármit, hogy ne féljek ennyire. Te tudni szoktál ilyeneket.

Asker alaposan szemügyre veszi a húgát. Camille próbál úgy tenni, mint aki csak aggódik, de ő sosem volt olyan jó színész, mint az anyjuk.

Viktor két pezsgővel és egy tányér lazacos zsúrszendviccsel tér vissza, amitől a beszélgetés megakad.

– Köszönnünk kell anyának meg Junotnak – mondja Asker a húgának. – Benézek egy kicsit a lányokhoz is.

A pázsit közepe felé tereli Viktort, ahol Isabel szórakoztatja az udvartartását egy egyeduralkodó magától értetődő fesztelenségével. Junot szokás szerint félig mögötte áll. Asker kedveli az anyja férjét. Mindig is volt közöttük valamiféle titkos egyetértés, talán mert mindketten Isabel világában próbálnak manőverezni. Camille az apjának tekinti, a lányai nagypapának szólítják.

– Köszönöm, hogy eljöttél – mondja Junot, amikor Asker megpuszilja. – És ahogy látom, nem is egyedül.

Asker bemutatja őket egymásnak, és amíg a két férfi cseveg, az anyjához oldalaz.

– Leonore! Jó látni téged! És milyen csinos vagy! Gyakrabban kellene ruhát hordanod.

Isabel szárazon elmosolyodik, és helytelenítően az Asker alkarján található tetoválásra sandít.

Askernek sikerül megállnia, hogy grimaszoljon. Na ilyen egy passzív-agresszív megjegyzés! A húgának még van mit tanulnia.

– Te pedig lehetnél okosabb is, mint hogy felbiztatod Camille-t, hogy információkat csaljon ki belőlem Perről, a lányokat használva nyomásgyakorlásra. Ez minden határon túlmegy.

Az anyja összeszorítja a száját.

– Nem tudom, miről beszélsz, Leonore.

– Tényleg? – vonja fel a szemöldökét Asker. – A kapuban álló két biztonsági őrön kívül még hármat láttam, akik igyekeznek elvegyülni. Méghozzá elég profik, nem pedig holmi zöldfülűek. Némiképp túlzásnak tűnik egy kerti partin.

– Vannak előkelő vendégeink is. – Az anyja megigazít egy hajtincset, amely amúgy is a helyén volt. – De ha már így kérdezed, van valami, ami közvetlenül érinti az apádat. Ami… – Tesz egy kézmozdulatot, miközben a megfelelő szót keresi. – …kiránthatja a lába alól a talajt.

– Komolyan?

Asker nem tagadhatja, hogy felkelti az érdeklődését a téma.

Az anyja suttogóra fogja a hangját.

– Emlékszel a Tectronra? Apád régi munkahelyére.

– Hogyne emlékeznék – feleli Asker. – Beszélt róla párszor.

Elég finom megfogalmazás, de Isabel rá se hederít a gúnyra.

– Egy amerikai katonai gigacég készül felvásárolni. Nagy biznisz, sokat hoz a konyhára a részvényeseknek. És a vezetésnek is. Részvények, opciók…

– Meg minden, amit apa elveszített, amikor beperelte őket, amiért ellopták a szabadalmát – mondja Asker.

Isabel bólint.

– Én óva intettem. Próbáltam elmagyarázni neki, hogy a munkaszerződése nem hagy kétséget a szabadalmak tekintetében, és esélye sincs a bíróságon. De a füle botját se mozdította, mint azt tudod.

– Mennyit keresne az üzleten? Ha lenyeli a keserű pirulát, máig kitart, és nem dob oda mindent értelmetlen pereskedéssel?

Az anyja megvonja a vállát.

– Kutatási vezető volt, az elnökség tagja. Az opciós program elég nagyvonalú, úgyhogy alighanem milliókról beszélünk.

– És most a Tectron attól fél, hogy Per úgy érzi, másodszor is átejtették, és újabb bomba robban az irodájukban vagy valahol máshol…

Isabel rosszalló pillantást vet rá, de egyetértően összeszorítja a száját.

– A Tectron éppen egy teljesen új kutatóépületet épít. Óriási beruházás. Ha történne vele valami…

Tesz egy félköríves kézmozdulatot.

– És hol jössz te a képbe? Vagy Fredric, vagy Camille? Mitől féltek? – Asker már azelőtt rájön a válaszra, hogy az anyja felelne. – Ja, hogy a Lissander és Társa nyakig benne van a bizniszben…

Az anyja összeszorított szája mosolyra húzódik.

– Az ilyesfajta nagy nemzetközi fúziókban sok ügyvédi iroda vesz részt. Különleges képességekre van szükség magas színvonalon. Mi azon kevés svéd cég közé tartozunk, akik képesek erre. – Aggodalom ül ki az arcára. – Az apád beteg ember, Leonore. Nálad jobban senki sem tudja, milyen irracionálisan tud viselkedni. Csak azt szeretnénk, ha rajta tartanád a szemed. Ha kezeskednél, hogy nem jelent veszélyt sem ránk, sem saját magára. Minden információ óriási segítség lehet.

Asker meglepődik. Amióta az eszét tudja, ez az első alkalom, hogy az anyja segítséget kér tőle.

A sebhely a tetoválás alatt a bal karján viszketni kezd, mint mindig, amikor Per váratlanul belopakodik a gondolataiba. Valójában tudja, ki segíti az apját, és talán még azt is, hol bujkál. Csakhogy ez az értesülés az egyetlen ütőkártyája, ezért vigyáznia kell rá.

– Télen jelentkezett utoljára – mondja megfontoltan. – Ajándékot küldött, közvetlenül Gunnar Irving és az Üvegember esete után.

– Ajándékot? – húzza össze a szemét Isabel. – Milyen ajándékot?

– Nem bontottam ki. Kidobtam a szemétbe. Azóta se nem láttam, se nem hallottam róla.

Isabel fürkészőn nézi, talán azt latolgatja, igazat mond-e. A pillantása majdnem ugyanolyan átható, mint Para Peré.

Az ilyen kihallgatásokat úgy lehet átvészelni, hogy az ember kerüli a konkrét hazugságokat. Csak az igazat mondja félrevezető részletekkel megfűszerezve. Mint például…

– Ajándékot – ismétli meg az anyja. – Erre nem számítottam.

– Az lehet – feleli Asker. – De végső soron segítettem neki, hogy ne kerüljön rács mögé élete végéig egy olyan gyilkosságért, amit el sem követett.

Elhúzza a száját, hogy emlékeztesse az anyját, ő milyen szerepet játszott ebben a zavaros ügyben. Isabelnek a szeme sem rebben, de alig észrevehetően megváltozik valami a tekintetében.

– Mindenesetre – simít ki egy láthatatlan gyűrődést a ruháján – ha hallasz róla valamit, hálás lennék, ha tájékoztatnál.

– Természetesen – feleli Asker.

A kihallgatásnak vége. Most már világos, miért hívták meg Askert a partira, így aztán egykettőre leléphet.

– És ha már szóba kerültek az előkelő vendégek – folytatja az anyja –, vannak, akik látni szeretnének.

– Igen?

A hirtelen témaváltás zavarba hozza Askert. Az anyja megfogja a könyökét, és egy csoport vendéghez vezeti. Asker hátrasandít, de úgy tűnik, Viktor teljesen belemerült a társalgásba Junottal. Valószínűleg nem véletlenül.

Mit forgat a fejében az anyja?

A kis csoport egy nyugodtabb helyen beszélget. Az egyikük a rendőrfőkapitány, aki az est tiszteletére zakót és piros nadrágot húzott. Mellette egy tekintélyes, meglehetősen nagydarab nő, aki az anyjával lehet egykorú. A társaságában lévő férfi túlságosan napbarnított, napszemüveget és lazán a vállára kötött pulóvert visel.

– Leonore! – szólal meg a nő. – Rég láttalak! Gyere, öleld meg a nénikédet!

Asker kelletlenül megpuszilja őt és a férjét is. Diana néni és Buster bácsi szigorúan véve nem rokona. De Camille kis kora óta a nénikéjének és a bácsikájának szólítja őket, ők meg elfogadták a félrevezető megnevezést.

A Severin házaspár Isabel és Junot legrégebbi barátja. Diana néni önkormányzati képviselő volt Malmőben, amíg fel nem vitte az isten a dolgát. Az Európai Parlamentbe tett kitérőt követően a svéd országgyűlés egyik bizottságának oszlopos tagja lett, és sok szakértő szerint az igazságügyi miniszteri cím várományosa. Buster bácsi üzletember, az a fajta, aki a kabriójával meg a hatalmas Rolex órájával villog, és tolakodó illatú arcvizet használ. Ráadásul mindig kissé túl erősen és hosszan öleli meg az embert, főleg a fiatalabb nőket. Természetesen a Buster nem az igazi neve, de a becenév története túl röhejes ahhoz, hogy Asker megjegyezze.

– Ossian üdvözletét küldi – mondja Diana néni, amikor Asker az udvariassági kör végére ér.

– Üzleti úton van, máskülönben természetesen ő is eljött volna – magyarázza Buster bácsi. – Izgalmas dolgok vannak készülőben.

Diana néni a rendőrfőkapitányhoz fordul.

– Biztosan emlékszik a fiunkra – mondja. – Ossian Buster egyik cégének dolgozik. Betanul a következő nemzedék.

– Persze, hogyne. – A rendőrfőkapitány udvariasan elismerő arcot vág.

– Én is üdvözlöm őt – feleli Asker gépiesen, leginkább azért, mert ezt várják el tőle.

Évek óta nem látta Ossiant, amivel nem veszített sokat. Egy kivételezett kis törtető, mint Fredric összes barátja.

Az anyját keresi a tekintetével, de rejtélyes módon eltűnt, ezért kénytelen belebonyolódni a nyári időjárásról szóló erőltetett csevegésbe. Még nem sikerült megemésztenie a rendőrfőkapitány civil szerelését, és minden önfegyelmére szüksége van, hogy ne bámulja a piros nadrágját. Annyira nem illik hozzá, hogy nem érti, hogyhogy nem veti le magáról a teste.

Pontosan három perc elteltével Diana néni eltereli a szót a nyári melegről és az északon tomboló viharról.

– Egyébként épp rólad beszéltünk – mondja Askernek a rendőrfőkapitány felé intve.

– Igen. – A férfi megköszörüli a torkát, mint aki rájött, hogy rajta a megszólalás sora. – Meséltem, milyen szépen rendet tett az erőforrás-gazdálkodási osztályon. És két nagy gyilkossági nyomozásban is segítette Jonas Hellman és a súlyos bűnözés elleni osztály munkáját.

Asker mosolyt erőltet magára. Nehezen veszi be a gyomra a „segítette” szót. Ő, Martin Hill és az elveszett lelkek állították meg a Lélekvesztőt, és mentették meg Smilla Holstot. Majd egy röpke hónappal később ugyanezek az emberek leplezték le Gunnar Irvingnek a gyilkos fián végzett hátborzongató kísérleteit. Arról már nem is beszélve, hogy megakadályozták, hogy Para Per tömegmészárlást rendezzen a rendőrség soraiban.

De különböző okokból kénytelen eltűrni, hogy – finoman szólva is – lekicsinyeljék az erőfeszítéseiket.

– Változtatásokat tervezek a testületben – folytatja a rendőrfőkapitány. – Nemsokára új koordinátori állást hirdetünk meg. Remek ugródeszka, bármilyen irányba szeretne továbblépni az ember. Nem csak a rendőrség kötelékében.

Futólag összenéz Diana Severinnel, amiből Asker rájön, hogy ez aligha a rendőrfőkapitány saját ötlete.

– Ha jól viselkedik – foglalja össze a felettese –, potenciális jelöltnek tekintjük.

Jelentőségteljesen felvonja a szemöldökét.

Asker nagy nehezen kiböki, hogy „rendben”, miközben igyekszik megérteni, mi folyik körülötte. Mielőtt még sikerrel járna, az anyja terem ott a semmiből Viktorral a karján.

– Leonore, miért nem mutattad be nekünk eddig ezt a fess fiatalembert? – kérdezi tettetett szemrehányással a hangjában.

Viktor kezet szorít a rendőrfőkapitánnyal, aztán a Severin házaspárral.

– Viktor Pettersson – mutatkozik be. – Leo barátja.

Askernek már a nyelvén van, hogy tiltakozzon, de türtőzteti magát.

Viktor mond valamit, mire az egész társaság nevetésben tör ki. Közben átkarolja Asker derekát, és magához húzza. Asker a szeme sarkából látja, hogy az anyja elégedetten somolyog.

Csapda, súgja egy halk hang a fejében. Az útja egyszeriben ki van jelölve, úgy, hogy az esélyt sem adták meg neki, hogy kifejtse a véleményét. Ezzel együtt az orra előtt himbálózó csali nagyon is tetszetős.

Lehetőséget kap, hogy folytassa a pályafutását. Maga mögött hagyja az elveszett lelkek osztályát, méghozzá a saját feltételei szerint. Lehet, hogy idővel bekerül az igazságügyi minisztériumba.

Csak annyit kell tennie hozzá, hogy jól viselkedik.

Nem lesz nehéz.

Hiszen mást sem csinál.

Tizennégy évvel korábban

– Ne kéresd már magad, Leonore, gyere táncolni!

A lányok a táncparkettre próbálják csalni, Leo azonban megrázza a fejét, és ürügyként felemeli a poharát.

Szombat van, néhány hónap múlva érettségizik, és eljött egy buliba.

A vizsgáktól nem fél. Minden tárgyból osztályelső.

Valahogy sikerült beilleszkednie is.

De keményen meg kellett dolgoznia érte.

Elsőben nem voltak barátai. Bár Para Per zárt osztályra került, ő pedig az anyjához, Junothoz és Camille-hoz költözött Limhamnba, gondolatban a Birtokon maradt. Magányos volt, nem volt hozzászokva az emberekhez és a társasághoz. A bepakolt hátizsákja az ágya alatt várakozott, ha esetleg az apja felbukkanna, hogy bosszút álljon.

A másodév már jobban alakult. Alkalmazkodott. Megtanult úgy érintkezni az emberekkel, hogy közben nem méri fel, mekkora veszélyt jelenthetnek rá, és már nem leste folyton, merre van a vészkijárat.

Harmadikban elkezdte festeni magát. Olyan ruhákat és cipőket hordott, amelyek kiválasztásánál nem feltétlenül a mozgékonyság és a gyorsaság volt a fő szempont.

Szerzett néhány barátot, vagy legalábbis ismerőst. Elkezdett kocsmákba járni, és elveszítette a szüzességét egy olyan fiúval, akit kifejezetten erre a célra választott ki. Egy pultossal, aki öt évvel volt idősebb nála, és akivel fél évig titokban találkozgatott. Rájött, hogy szereti a szexet. A fiatalember megtanította mindenre.

Mostanra már viszonylag jól beilleszkedett, és elég csinos ahhoz, hogy meghívják a legfontosabb bulikba. Mint például ebbe a mostaniba.

Egy lakásban tartják Ribersborgban. Az úton túl ott csillog a tenger, az Öresund hídon égnek a lámpák.

A házigazda, aki pillanatnyilag a táncparketten ropja, Fredric Ullhammar. Jóképű és népszerű. Az a fajta, aki már gyerekkora óta gyakorolja a társasági viselkedést. Golfozik, teniszezik, síel. Tudja, mikor melyik evőeszközt kell használni, milyen bort kell választani, és hogyan kell szellemes köszönőbeszédet mondani a háziasszonynak.

Közénk való, mondaná rá az anyja.

Lehet, hogy pont ezért érdekli Leót. Ezért fontolgatja, hogy ágyba bújjon vele. Hogy megmutassa, képes rá.

Hogy már beilleszkedett.

Összenéz Fredrickel. Elég hosszan ahhoz, hogy a fiú odaballagjon hozzá.

– Te vagy Leonore Lissander, ugye?

Leo bólint. Az új neve már csaknem négyéves, de még nem sikerült megszoknia. Az anyja változtatta meg az ő megkérdezése nélkül. „Egy új kezdet – mondta. – Hagyd magad mögött a régi életedet!"

– Nincs kedved táncolni? – kérdezi Fredric.

– Nincs.

Leo az italát kortyolgatja. Az elutasítás szándékos. Az ilyen fiúk nincsenek hozzászokva, hogy kikosarazzák őket.

Így csak még keményebben fog próbálkozni. Beveti a sármját.

Leo hagyja, hogy megdolgozzon érte. Hogy minden trükköt kipróbáljon.

Amikor valamivel később lefekszenek egymással az egyik hálószobában, Fredric meg van győződve róla, hogy ő csábította el Leót, holott pont fordítva történt.

De a nagy diadalra még sokat kell várni. Leo csak néhány hónap találkozgatás után hívja meg Fredricet magukhoz vacsorára. A visszafogott büszkeség az anyja tekintetében a főfogás felénél mindent elmond.

Leo elérte a célját.

Normális ember lett belőle.

Hill

Egy lélegzetvétel közepén ébred. Bizonyára elnyomta az álom a kanapén, és most piros fénypontokat meg egy roppant fekete alakot lát a sötét nappaliban. Valaki behatolt a lakásába. Egy vörös szemű óriás, akinek hosszúkás pupillája van, mint a kétéltűeknek.

Felugrik a kanapéról, és az egyik fotel mögött keres menedéket. A mesterséges szívbillentyűje megbokrosodik a rémülettől.

Riadót kell fújnia, de hol a telefonja? Sehol sem látja.

Arra vár, hogy az Üvegember rávesse magát, félrehajítsa a fotelt, és megragadja a bivalyerős karjával. Kiszorítsa belőle a szuszt, és ripityára törje a bordáit, ahogy Gunnar Irvinggel tette. És ezúttal nincs itt Leo, hogy a segítségére siessen.

De semmi sem történik. Minden néma és mozdulatlan marad.

Néhány pillanat múlva kitisztul a feje.

Csak rémálma volt. Megint.

A mikró kijelzője világít pirosan a konyhában, a fekete alak meg egy pulóver, amelyet a lámpa karjára akasztott fel száradni.

Felkel a földről, visszatelepszik a kanapéra, és begombolja az átizzadt ingét. A mesterséges szívbillentyűje lassan visszavesz az iramból.

Az Üvegember meghalt, és már nem is támadhat fel. Mégis majd minden éjjel meglátogatja. Miatta kénytelen égve hagyni a villanyt, mint egy kisfiú, aki fél a sötétben.

A legszívesebben felhívná Leót, csak hogy hallja a hangját. De már rég nem beszéltek.

Ennek ellenére előveszi a telefonját. Két nem fogadott hívása van Sofie-tól.

A francba!

– Ne haragudj! – szól bele, amikor a nő felveszi. – Elaludtam, és le volt némítva a telefonom. De negyedóra alatt összeszedem magam, ha még mindig el akarsz menni vacsorázni.

Sofie kissé ingerülten válaszol, majd áttér a kedvenc témáira. A válására meg a gyerekelhelyezési perre.

Hill hümmög, miközben az ablakhoz sétál, és kikukucskál a függönyök között.

Az utca csendes és néptelen, csak parkoló autókat látni. Három közülük a szomszédoké, ezt tudja.

De a negyediket, a legtávolabbit még sosem látta.

Vagy igen?

Néhány hete egy autó olyan szűken előzte meg a biciklijével, hogy a visszapillantó tükör súrolta, ő meg elesett.

Szerencsére megúszta egy-két lila folttal meg horzsolással. Ilyen balesetekkel számolni kell, ha az ember egy olyan nagyvárosban kerekezik, mint Lund, ahol szűk, kövezett utcák vannak.

Minap azonban hajszál híján elgázolták egy zebrán. Kénytelen volt félreugrani, amikor a kocsi nyaktörő sebességgel elszáguldott mellette.

Azóta nagyon figyelmesen közlekedik.

Mindkét autó ezüstszínű volt, se nem új, se nem régi, nem volt rajtuk semmi különleges. A rendszámuk D-vel vagy talán B-vel kezdődött, ebben csaknem teljesen biztos.

Ez a kocsi az utcán szintén ezüstszínű, de a rendszámtáblát nem lehet látni az ablakból. Elképzelhető, hogy ugyanaz az autó?

Egyszeriben kiszárad a szája.

Sofie csak mondja és mondja, a volt férje legutóbbi húzásairól mesél. Hill motyog valamit, ami reményei szerint jó válasz, miközben egyre a kocsit nézi.

Hirtelen felgyulladnak a fényszórói, és a jármű kigördül a parkolóhelyről.

Hill ablaka túl magasan van, és az alkonyi fény túl gyenge ahhoz, hogy lássa a sofőrt vagy a rendszámot.

Az autó bekanyarodik a sarkon, és Hill elveszíti szem elől.

Az utolsó, amit lát belőle, a piros hátsó lámpája.

Észre sem vette, hogy Sofie elhallgatott.

– Na, mit szólsz? – kérdezi a nő.

– Ööö, persze – vágja rá Hill, pedig azt sem tudja, miről van szó.

Néhány pillanatra csend áll be.

– Tudod, mit, Martin… – szólal meg Sofie most már nagyon ingerülten. – Én ebbe belefáradtam. Majd holnap beszélünk.

Azzal bontja a vonalat.

Hill meg csak áll az ablakban, és az utcasarkot bámulja.

A Szürke Lány

Az első életében bőrből meg gyapjúból készült ruhákat hordott, és magvakat meg bogyókat keresve járta be keresztül-kasul a Rozsdaerdőt. Legalábbis így hiszi.

Az emlékei ugyanis halványak. Bizonyos dolgokat csak mások elbeszéléseiből tud.

Például, hogy egy szép napon rábukkant a gödrökre.

Ahonnan aztán a férfiak kitermelték az ércet, amely vörösre festette a vizet meg a földet. A mágikus ércet, amelyet össze lehetett törni és meg lehetett olvasztani, hogy ékszereket, szerszámokat és fegyvereket készítsenek belőle.

De a vassal együtt felébredtek a mélyben lakozó sötét erők is. A kapzsiság, a hatalomvágy, a bujaság. A nyomukban szokás szerint gaztettek jártak. Az ember mindig is vérrel locsolta a Rozsdaerdő földjét.

Néha, amikor feltámad az északi szél, a holtak kiáltásait hallja visszhangozni a fák között.

Csakhogy az első élete már történelem. Ezer év feledés borul rá.

A második életére tisztábban emlékszik. A jóra és a rosszra. Pedig bizonyos dolgokat talán jobb lenne elfeledni.

Ám a Rozsdaerdő nem felejt.

Ahogy ő sem.