George Weigel

Kocka és Katedrális

Európa, Amerika és az isten nélküli politika

Impresszum

A fordítás alapjául szolgáló eredeti kiadás:
George Weigel: The Cube and the Cathedral: Europe, America, and Politics Without God
© Basic Books, A Member of the Perseus Books Group, New York, 2005

Magyar kiadás:
George Weigel: Kocka és katedrális: Európa, Amerika és az Isten nélküli politika
© MCC Press Kft., 2022

Fordította: Kelecsényiné Szabó Gabriella
Lektorálta: Dr. Botos Máté

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás, a rádió- és televízióadás jogát, az egyes fejezetekre is.

ISBN 978-615-6351-10-4 (print)
ISBN 978-615-6351-51-7 (epub)

Kiadja az MCC Press Kft.
www.mccpress.hu
Felelős kiadó: Dr. Novák Tamás

Felelős szerkesztő: Helfrich Judit
Szerkesztette: Széll Szilvia
Korrektúra: Grim Jolán
Borítóterv: Duhaj Regina

Elektronikus verzió v1.0
Készítette: ElektroPress

Tartalom

Kérdések a kocka tetején

További kérdések

Mars-lakók és Vénusz-lakók?

Igaz, de nem elegendő

Fogas kérdések

A felelősség kizárása

Mi viszi előre a történelmet?

1914 csapdája

Valami új: az ateista humanizmus drámája

A dolgok gyökeréhez érve

Kemény ítélet

Növekvő test, hervadó lélek

Ami az alkotmányok dolga

Történelmi emlékezet és erkölcsi közösség

Krisztofóbia

Két eszme a szabadságról

Név szerint

Európát „Európává” tenni

A nem annyira tudatlan középkor

Magyarázattal szolgálni

Amit a hamis történetek tesznek

Szabad és erényes Európa

Tét az Államok esetében

Jövőképek

Megfordítva a kérdést

Az unalom ára

Más modernitás

A kocka és a katedrális

Utószó a papírkötésben megjelent kiadáshoz

Köszönetnyilvánítás

Amicis Cracoviensibus Meis In Corde Europae

Kérdések a kocka tetején

Párizsban a Champs-Élysées mentén halad az a tengely, amely a Louvre-nál kezdődik, a Diadalíven keresztül átszeli a várost, és a Neuilly hídnál átnyúlik a Szajna túlpartjára is. E tengely távoli nyugati végén található a La Grande Arche de la Défense, amely – a nála híresebb Pompidou Központhoz hasonlóan – a néhai francia elnök, François Mitterrand egyik grandiózus projektje volt. A La Grande Arche – amelyet a rideg modernizmusra fogékony dán építész, Johan Otto von Spreckelsen tervezett – nem más, mint egy hatalmas, nyitott, csaknem negyven emelet magas, mintegy száztíz méter széles, üveggel és 2,47 hektár felületű, fehér, carrarai márvánnyal borított kocka. Az építmény forró, napos délutánokon, mint amilyen 1997 augusztusában is volt, amikor először láttam, szó szerint káprázatos látványt nyújt. A lift – amely bizonyára nem a szédülésre hajlamosaknak készült – felröpíti a látogatót a tetőteraszra, ahonnan páratlan kilátás nyílik a francia fővárosra, a Tuileriákra, azon túl a Louvre-ra, majd tovább a Cité-szigetre, a Sainte-Chapelle-re és a Notre-Dame-ra.

A La Grande Arche háromszintes tetőszerkezete egyben helyet biztosít az Emberi Jogok Nemzetközi Alapítványának is. François Mitterrand ugyanis a La Grande Arche-ot emberi jogi emlékműnek szánta, amely megfelelően gigantikus a francia forradalom és Az emberi és polgári jogok nyilatkozata kétszázadik évfordulója alkalmából. Ennélfogva Grande Arche-ot az egyik útikönyvben elnevezték a „Testvériség Ívének”. Ugyanebben az útikönyvben – csakúgy, mint az általam tanulmányozott minden más útikönyvben – azt hangsúlyozták, hogy a Notre-Dame katedrális, tornyaival és huszártornyával együtt, kényelmesen elférne a La Grande Arche-on belül.

Mindezek alapján néhány kérdés merült fel bennem, ahogy a teraszon sétáltam, és a világ egyik legnagyszerűbb városképében gyönyörködtem. Azon tűnődtem, hogy vajon melyik kultúra védelmezné jobban az emberi jogokat. Melyik kultúra tudna szilárdabb erkölcsi alapokat biztosítani a demokráciához? Az a kultúra, amelyik ezt a lenyűgöző, racionális, szögletes, szabályos geometrikus, de lényegében jellegtelen kockát építette? Vagy az a kultúra, amely a Notre-Dame és Európa többi nagyszerű gótikus katedrálisainak boltozatait és reliefjeit, vízköpőit és támpilléreit, zegzugait, aszimmetriáit és szent „egyformaságmentességét” produkálta?

További kérdések

Ezek a kérdések azóta is újra és újra eszembe jutnak, ahogy megpróbálom megérteni, mi is történt Európában – és különösen, hogy mi történt Európával – az elmúlt évtizedekben: azt, hogy a demokráciával és a demokráciák világpolitikai feladataival kapcsolatban miért tűnnek Európa fogalmai olyan eltérőnek sok amerikai nézeteitől. A huszonegyedik század első éveiben, és abban a történelmi pillanatban, amikor a demokratikus eszme felvillanyozta a világ nagy részét, hirtelen úgy tűnt, hogy az amerikaiak útjai és sok európai barátunk útjai elválnak egymástól a demokratikus projektről – és annak forrásairól, lehetőségeiről és az azt érő fenyegetésekről – vallott felfogásukban. Számomra, aki igazán tudatában van annak, hogy hazája hálával tartozik Európának, nem tűnik örömteli kilátásnak, hogy egyre inkább szélesedik a szakadék az Egyesült Államok és azon országok és kultúrák között, amelyekből Amerika született.

És a kérdések egyre csak jöttek. Azután tovább erősödtek szeptember 11-ét követően, amikor a kezdeti időszakban ugyan Európa szolidaritást mutatott az Egyesült Államokkal, azután mégis alapvető különbségek merültek fel az USA és a legrégebbi szövetségesei között arról a kérdésről, hogy mi a legmegfelelőbb válasz a nemzetközi terrorizmus, különösen pedig az iszlám részéről vallási szankcióként jelentkező terrorizmus fenyegetéseire. Ahogy ezeket a problémákat elemeztem – mind Nyugat-Európa régóta fennálló demokráciáiból, mind Kelet-Közép-Európa új demokráciáiból jövő – európai barátaimmal, rádöbbentem, hogy az Egyesült Államok és Európa közötti törésvonal – mondjuk arról, hogy Irakban hogyan legcélszerűbb a Szaddám Huszein-rezsimet lefegyverezni – csak a dolgok felületét érinti.

Hogyan értsük például az Európában folytatott ádáz vitát arról, hogy kell-e az európai civilizáció keresztény gyökereire utalni a bővülő Európai Unió új alkotmányos szerződésében? Miért volt olyan sok európai gondolkodó és politikai vezető elszánt – vagy legalábbis annak tűnt –, hogy ezerötszáz év európai történelmét törölni kell a kollektív emlékezetből? Miért tartották ugyanezek a gondolkodók és politikai vezetők úgy, hogy az emberi jogokra és a demokrácia nézve mélységes fenyegetést jelentene, ha a kortárs Európa – emberi jogok és demokrácia melletti – elkötelezettségének keresztény forrásaira utalnának? Volt-e valami kapcsolat az európai alkotmány kidolgozásáról szóló, belső európai vita és azon események között, amelyek Amerikában megragadták azok figyelmét, akik a szalagcímeket írják és a televíziós hírműsorokat vezetik: az európaiak és az amerikaiak közötti kemény szavak Irakkal kapcsolatban; az európai sajtó által az amerikaiakról (és különösen egy amerikai elnökről) festett kép, mintha az egész világot lelövöldözni szándékozó vallási fanatisták lennének; vagy az európaiak és az amerikaiak által az ENSZ felé tanúsított rendkívül eltérő tisztelet?

Ezek a jelenségek, úgy vélem, kapcsolatban álltak egymással. Megértésükhöz a hagyományos politikai elemzésnél többre van szükség. A politikai válaszok ugyanis önmagukban nem adhatnak magyarázatot arra, ami az Atlanti-óceán nyugati partjáról nézve Európa ingerlékenységének tűnik – akár a demokráciák terrorizmus elleni küzdelmével, akár az egységesülő Európa berendezkedésével és folyamataival kapcsolatos ez az ingerlékenység. Emellett a politikai válaszok önmagukban nem indokolhatják meg Európa – napjaink talán legsürgetőbb – problémáját sem, mégpedig azt, hogy Nyugat-Európa egyfajta demográfiai öngyilkosságot követ el: a születések arányszámai mélyen a reprodukcióhoz szükséges szint alatt vannak, ami hatalmas nyomást gyakorol az európai jóléti államokra, továbbá olyan demográfiai vákuumot hoz létre, amelyet az egyre nagyobb számban beáramló, muszlim bevándorlók töltenek be, akik mindeközben gyakran radikalizálódnak is.

Az amerikaiakban a szeptember 11-i események után, és különösen a 2003–2004. évi iraki háború előtti és utáni viták során, tudatosult élesen az „Európa-probléma” megjelenése. És – ahogy később megtudtam – ugyanígy voltak ezzel egyes európaiak, köztük európai gondolkodók is. Az én meglátásom – amely, visszatekintve, a La Grande Arche tetején folytatott elmélkedésemből ered – az, hogy az „Európa-probléma” leginkább morális és kulturális alapon érthető meg. További meglátásom szerint ez a „probléma” – bár jelenleg a legégetőbben Nyugat-Európában jelentkezik – nem csak Amerika európai barátait és szövetségeseit sújtja. Az ő „Európa-problémájuk” egyben Amerika problémája is, vagy az lehet.

Az „Európa-probléma”, ahogy fokozatosan átgondoltam, alapvetően a kulturális és civilizációs morállal függ össze. E probléma fölött áll az a kérdés, amelyet – ha akaratlanul is – oly élesen felvetettek a La Grande Arche Notre-Dame-hoz viszonyított állítólagos fölényével dicsekvő útikönyvek: a kocka és a katedrális, valamint a szabadság jelentésével és a demokrácia jövőjével való kapcsolatuk kérdése.

Mars-lakók és Vénusz-lakók?

Amerika Európával kapcsolatos problémájának és Európa Amerikával kapcsolatos problémájának nagy visszhangot kiváltó, amerikai elemzését fejtette ki Robert Kagan 2003-ban megjelent, Of Paradise and Power: America and Europe in the New World Order (Édenkert és hatalom: Amerika és Európa az új világrendben) című könyvében.[1] Kagan – azzal a népszerű szóképpel élve, amelyre később valószínűleg némi bosszúsággal tekintett vissza – úgy érvel, hogy „a legfontosabb stratégiai és nemzetközi kérdésekben ma az amerikaiak mintha a Marsról, az európaiak mintha a Vénuszról érkeztek volna”.[2] Bármilyen megkapó is ez a jellemzés kiragadott szlogenként, csekély mértékben adja vissza Kagan érvelésének komolyságát.

Kezdjük azzal, hogy Kagan tudja, nem minden európai „érkezett a Vénuszról” – Tony Blair juthat eszünkbe –, és ugyanígy nem minden amerikai „érkezett a Marsról”. Mégis, Kagan amellett érvel, hogy fontos igazságokat tárnak fel ezek a sztereotípiák, tehát hogy az amerikaiak a Marsról, az európaiak pedig a Vénuszról valók. Az Egyesült Államoknak és Nyugat-Európának ugyanis más-más stratégiai elképzelései vannak: eltérő a világ működéséről alkotott fogalmuk, eltérő a hatalom jellegéről alkotott fogalmuk, eltérő a világ konfliktusainak okairól alkotott fogalmuk, eltérő nézeteik vannak arról, hogy mi a nemzetközi jogi és politikai szervezetek szerepe a konfliktusok kezelésében, valamint eltérően látják, hogy globális ügyekben mit használ a katonai hatalom alkalmazása a béke, a szabadság és a rend biztosítása érdekében – és ekkor még nem szóltunk az Egyesült Államokat és Európát elválasztó politikai nézetkülönbségekről, tehát a közel-keleti békéhez vezető útról, a Nemzetközi Büntetőbíróságról, Irak újjáépítéséről és így tovább.

Kagan azt állítja, hogy ezek a drámaian eltérő stratégiai elképzelések nem a nemzeti jelleg melléktermékei, és emlékeztet bennünket Európa háborús múltjára, valamint Amerika – nemzetközi hatalmi politikával és bonyolult szövetségekkel kapcsolatos – hagyományos idegességére. Kagan szerint ezek az eltérő stratégiai elképzelések azért alakultak ki, mert jelentős különbség van az Egyesült Államok és Európa katonai hatalma között. De a hatalmi szakadék nem véletlenül alakult ki; az Egyesült Államok és Európa katonai hatalma közötti eltérés maga is annak az ideológiai szakadéknak – Kagan kifejezésével, „a hatalom hasznára és erkölcsösségére vonatkozó eszmék és elvek közötti eltérésnek”[3] – az eredménye, amely a régi, szilárd, nyugat-európai demokráciák és az Egyesült Államok között kialakult. Az ideológiai szakadék viszont a huszadik század eltérő tapasztalatain alapszik.

Az európai kontinens tapasztalatai, amelyeket a két világháború pusztításairól, a hidegháború alatti megosztottságról (amely, ha tényleges háborúként robbant volna ki, valószínűleg elpusztította volna Európát), valamint a terrorizmussal szembeni, hosszabb időn át tartó kiszolgáltatottságról szerzett, Kagan szerint másfajta felfogást alakított ki az európaiakban arról, hogy a huszonegyedik század világában milyen veszélyek fenyegetik a békét és a szabadságot. Sőt, ezek a tapasztalatok sok kiemelkedő európaiban is azt a meggyőződést alakították ki, hogy a biztonsági fenyegetéseket elsősorban nem a katonai „kemény hatalom” hagyományos alkalmazásával lehet és kell kezelni, hanem a konfliktusok megoldásához rendelkezésre álló, nemzetközi jogi és politikai eszközök további finomításával. A leglelkesebb „Vénusz-lakók”, mint például Romano Prodi (az Európai Bizottság elnöke és volt olasz miniszterelnök[4]) úgy tekintenek a jelenlegi Európai Unióra, mint amely a „puha hatalom” által működtetett világ modellje, sőt előfutára. Ahogy a 2001 májusában, Párizsban tartott beszédében Prodi megfogalmazta, „a jogállamiság felváltotta a hatalom durva kölcsönhatásait […], a hatalmi politika elveszítette befolyását; ezért Európa sikeres egyesítése révén bemutatjuk a világnak, hogy a béke megvalósítható”.[5] Ez lett – Kagan szerint – az új mission civilisatrice, azaz Európa civilizációs küldetése: Európának az a feladata, hogy megvalósítsa Immanuel Kant elképzelését az örök békéről.[6]

Kagan úgy véli, Európa ezen új küldetés iránti szenvedélyét részben az a félelem fűti, amely nem meri kimondani a nevét: hogyha az egyesült, békés, hidegháború utáni Európa tapasztalatai nem tehetők egyetemessé, akkor lehet, hogy e küldetés Európa számára sem jelent véglegesen elért eredményt. És ez annyi, mint az elképzelhetetlenre gondolni olyan körülmények között, amelyekben – ahogy Kagan fogalmaz – „a franciák még mindig nem biztosak abban, hogy megbízhatnak a németekben, miként a németek sincsenek teljesen meggyőződve arról, hogy megbízhatnak magukban”.[7] Ez pedig magyarázatot adhat arra, hogy Európa egyesülése – amelynek célja egyesek szerint az európai szuperhatalom és a független európai kül- és védelmi politika létrehozása lenne – miért járt együtt Európa „kemény hatalmi” képességeinek drasztikus csökkenésével, abszolút és relatív értelemben egyaránt.

Több ironikus elemet is tartogat ez a kérdés, és Kagan gondosan összefoglalja ezeket:

„Európa részéről a hatalmi politika elutasítása és a katonai hatalom – mint nemzetközi kapcsolatokban felhasználható eszköz – leértékelése azon múlt, hogy az amerikai csapatok európai földön tartózkodtak. Európa új, kanti rendje csak – a régi, hobbesi rend szabályainak megfelelően alkalmazott – amerikai hatalom védőernyője alatt virágozhatott. Az amerikai hatalom tette lehetővé az európaiaknak, hogy elhiggyék, a hatalom már nem fontos. És most a végső irónia: az európaiak éppen azért tarthatják úgy, hogy az amerikai katonai erő – és az azt létrehozó, illetve fenntartó »stratégiai kultúra« – elavult és veszélyes, mert az amerikai katonai erő megoldotta az európai problémát, különösen a »német kérdést«.”[8]

Ez pedig – Kagan nézete szerint – elvezet a „nagy paradoxonhoz”, nevezetesen, hogy Európa belépése a történelem utáni világba azon alapul, hogy az Egyesült Államok még mindig a történelemben él: „Mivel Európában sem a képesség, sem az akarat nincs meg arra, hogy őrködjön saját édenkertjén, és megakadályozza, hogy olyan világ rohanja le – mind lelkileg, mind fizikailag –, amely még nem jutott el az »erkölcsi tudatosság« ilyen fejlett szintjére, ezért Európa attól vált függővé, hogy Amerika hajlandó-e katonai hatalmát bevetni azok elrettentése vagy legyőzése érdekében, akik még mindig hisznek a hatalmi politikában.”[9]

Ez a rövid összefoglaló dr. Kagan álláspontjáról – remélem – kellően hangsúlyozza, hogy dr. Kagan milyen kevéssé tesz eleget érvelésének, amikor a Marsról és a Vénuszról jövők közötti különbségre szűkíti le azt.

1 Kagan, Robert: Of Paradise and Power: America and Europe in the New World Order, New York, 2003: Alfred A. Knopf. (Magyar kiadása: Édenkert és hatalom: Amerika és Európa az új világrendben, Fordította Meszerics Tamás, Budapest, 2007: Zrínyi.)

2 Kagan, 2003, 3.

3 Uo., 11.

4 Romano Prodi 1999 és 2004 között töltötte be az Európai Bizottság elnöki tisztségét, és 2006-tól 2008-ig volt Olaszország miniszterelnöke. – A szerk.

5 Uo., 60.

6 Uo., 61.

7 Uo., 63.

8 Uo., 73.

9 Uo., 73–74.

Igaz, de nem elegendő

Bármilyen mélyreható betekintést nyújtott is Robert Kagan arról, hogy miért látják az európaiak és az amerikaiak annyira másként a világot és a világpolitikát, elemzése nem juttat el minket a kérdés gyökereihez. Igen, a nyugat-európaiak úgy rendezték be intézményrendszereiket, politikájukat és nemzeti költségvetésüket, ahogy az megfelelt sajátos felfogásuknak arról, hogy a huszonegyedik század hogyan működik, vagy kellene működnie. Igen, a világról és annak lehetőségeiről alkotott eltérő látásmódjuk olyan tapasztalatok eredménye, amelyek eltérnek az amerikaiak huszadik századi tapasztalataitól. Igen, az európaiak találhatnak a történelemben indokot arra, hogy elhiggyék, a kanti idealizmus szerinti örök béke világa lehetséges (és az „idealizmus” szót mind filozófiai, mind pszichológiai értelemben használom).

De miért lett ilyenné Európa? Miért ezeket a dolgokat tanulták meg az európaiak a tapasztalataikból? És ezek a tanulságok miért jelentkeztek azokban a politikai és ideológiai formákban, amelyeket láthattunk?

A német kommentátor, Josef Joffe és a francia politikai teoretikus, Alain Finkielkraut kicsit közelebb visz minket az egyik lehetséges válaszhoz, amikor Európa huszadik század közepén átélt traumájára összpontosít, azokra az évekre, amikor a kontinens mintha eszét és útját vesztette volna. Ahogy Joffe 2003 végén írta az egyik esszéjében, megkísérelve elemezni azt az ellenszenvet, amelyet Európában sok magas képzettségű személy és aktivista érez az Egyesült Államok és Izrael iránt: „Nyugat-Európa nagy része abból nyerte a holokauszt utáni önazonosságát, hogy elutasította a kontinens büszke történelmének legsötétebb szakaszát. A háború után Európa harci kiáltása: »Soha többé!«, vagy, ahogy Alain Finkielkraut fogalmazott, »nem« a führerekre, a ducékra, a caudillókra, a gyarmatosításra, a hódításra és a »Másik« elleni diszkriminációra. Erkölcsi nagyságuk visszanyerése érdekében az európaiak az antifasizmust a világi transzcendencia dogmájává tették, olyan világi tízparancsolatot adva, amely részben így hangzik: ne imádkozz a nacionalizmus hitelüket vesztett isteneihez; ne gyakorolj hatalmi politikát; add fel szuverenitásodat, és örvendj az együttműködésnek!”[10]

Ez az, ami, ahogy mondtam, közelebb visz a probléma lényegéhez: a Romano Prodi és mások által annyit hangoztatott „vége a politikának” szlogen lelkes elfogadása részben nem más, mint e világi törekvés arra, hogy Európa feloldozást nyerjen bűnei alól, amelyek a holokauszt előidézése miatt terhelik (nem beszélve a Gulagról, az ukrán éhínségről, a spanyol polgárháborúról, továbbá az első világháborúról, amely az egész véres sorozatot elindította). De e történelmi feloldozás iránti hajsza miért ennyire extrémen e világi, hogy úgy mondjuk? Azonkívül a holokauszt (és a felvonultatott többi borzalom) miatt kivetített bűntudat politikai-pszichológiai elemzése vajon elvezet-e annak okaihoz, amit a gondolkodó európaiak és az aggódó amerikaiak jelenleg egyaránt Európa meggyengült állapotának tartanak? Ha megpróbálom megérteni az európai élet utóbbi időkben jelentkező egyéb, kiemelkedő, zavaró jellemzőit is, akkor nem találom kielégítőnek ezt a választ. És néhány európai barátom sem.

10 Joffe, Josef: The Demons of Europe, Commentary, 2004. január.

Fogas kérdések

* Miért nem sikerült az európaiaknak 1989 után erkölcsi és politikai szörnyűségként elítélniük a kommunizmust? Miért volt az egyetlen politikailag elfogadható ítélet a kommunizmusról az a semmitmondó megfigyelés, miszerint „nem működött”?

* A jelenre térve: miért ragaszkodnak az európai államférfiak ahhoz, hogy védelmükbe vegyenek bizonyos világpolitikai fikciókat, mint például azt, hogy Jasszer Arafat[11] békét akart Izraellel; vagy hogy az éghajlatváltozásról szóló kiotói jegyzőkönyvet szigorúan betartják a kiotói egyezményt aláíró nemzetek; vagy azt, hogy Irán vezetőinek lehet hinni, amikor ígéretet tesznek arra, hogy nem fejlesztenek atomfegyvereket; vagy azt a fikciót, hogy létezik valami, ami – politikai értelemben is tartalmat hordozva – úgy nevezhető meg, hogy olyan „nemzetközi közösség”, amelynek legmagasabb fokú kifejeződése az ENSZ Biztonsági Tanácsa, annak jelenlegi felállásában?

* Mi magyarázza meg Európa fideizmusát, hinni akarását a nemzetközi szervezetekben? Miért tették a huszonegyedik század elején magukévá az európaiak – ahogy a történész, John Keegan fogalmazott – „a nemzetközi cselekvés olyan filozófiáját, amely valójában visszautasította a cselekvést, és abba a meggyőződésbe menekült, hogy minden érdekellentétet konzultációval, egyeztetéssel és a nemzetközi szervezetek beavatkozásával kell elrendezni”?[12]

* Mi magyarázza meg a kortárs európai politikában jelentkező, irracionális zavaró áramlatokat? Miért gondolta minden ötödik német (és a harminc év alattiak egyharmada), hogy a szeptember 11-i eseményekért az Egyesült Államok volt a felelős, miközben mintegy 300 ezer francia tette bestsellerré a L’effroyable imposture (A megdöbbentő csalás) című könyvet, amelyben a szerző, Thierry Meyssan úgy érvelt, hogy a Világkereskedelmi Központ ikertornyait az USA hadserege rombolta le, távirányítású repülőgépek alkalmazásával?[13] Miért tapsolt 2004 júniusában, egy dublini rockkoncerten a tömeg, amikor Morrissey, egy öregedő popénekes[14] bejelentette, hogy Ronald Reagan meghalt? Miért kapott még nagyobb ovációt, amikor azt mondta, azt kívánja, bárcsak George W. Bush halt volna meg?[15] Miért nyilatkozott a franciák huszonöt százaléka (és a harmincöt év alattiak harminc százaléka) a közvélemény-kutatóknak úgy, hogy szeretnék, ha – a köztudottan tömeggyilkos – Szaddám Huszein nyerné meg az iraki háborút?[16]

* Miért adtak a választók valójában a megalkuvásnak győzelmet Spanyolországban a 2004. márciusi választásokon, napokkal azután, hogy az al-Kaida százakat megölt és ezreket megsebesített a madridi vonatrobbantásban?

* Miért gyengül az európai termelékenység? Mi indokolja, hogy Németországban – amelyről jogosan állítják, hogy az Európai Unió gazdasági motorja – az egy főre eső bruttó hazai termék egyenlő Arkansaséval, és csak némileg haladja meg Nyugat-Virginiáét és Mississippi államét? Miért él a lakosság lényegesen magasabb aránya a szegénységi küszöb alatt Svédországban, mint az Egyesült Államokban (25 ezer amerikai dollár összegű, egy háztartásra jutó éves bevétellel számítva)?[17]

* Miért hátrál meg Európa a demokrácia elől az Európai Unió bővítése során, és miért köti gúzsba magát egyre szorosabban a bürokrácia köteleivel, olyannyira, hogy a brüsszeli bürokraták kiszámítják a paradicsom megfelelő körméretét, és előírják a szardíniai sertések megfelelő takarmányozási eljárásait?

* Miért találják az európai tagállamok szinte lehetetlennek, hogy kemény politikai döntéseket hozzanak – például a munkahét hosszával vagy a nyugdíjak finanszírozásával kapcsolatban?

* Miért kívánnak az európai bíróságok kibővített nemzetközi joghatósághoz jutni, dacolva más országok szabad nemzetei által kidolgozott, demokratikusan elfogadott megállapodásokkal (mint a Pinochet-ügyben, amikor egy spanyol bíró megpróbálta Chile népének a korábbi diktátor sorsáról hozott, demokratikus döntését megsemmisíteni)?

* Miért halad Európa azon az úton, amelyet a francia politikai filozófus, Pierre Manent „depolitizálásnak” nevez? Miért – Manent szavaival élve – „[drogozza] magát Európa humanitáriussággal annak érdekében, hogy elfeledje, hogy politikailag egyre kevésbé létezik”? Miért alakult ki Manent-ban az a „benyomás, hogy az európaiak legnagyobb ambíciója jelenleg az, hogy az amerikai börtönök ellenőrei legyenek”?[18]

* Mi indokolja, hogy annyi európai közéleti gondolkodó „krisztofób”, ahogy a nemzetközi jogtudós, J. H. H. Weiler (személyében hithű zsidó) fogalmaz? Mi indokolja, hogy az európai populáris kultúrában olyan módon tolerálják a kereszténységről megjelenő durva karikatúrákat (a televízióban „vallási rágcsának” gúnyolt szentelt ostya, Krisztus a kereszten toalettpapír-adagolóként ábrázolva), mint ahogy soha nem tolerálnák a judaizmus vagy az iszlám hasonló megszentségtelenítését?[19] Miért ragaszkodott Európa oly sok politikai vezetője ahhoz, hogy Európa új alkotmányában a szándékos történelmi emlékezetkiesés tettét kövessék el, és ezáltal szándékosan figyelmen kívül hagyják – sőt valójában megtagadják – a kereszténység másfél ezer éves közreműködését az emberi jogok és a demokrácia európai fogalmának kialakításában?

* Mi az oka annak, hogy az európai magas kultúra nemcsak „krisztofób”, de oly nagyon elégedett a jelennel, és oly nagyon elítélő mind a vallási, mind a szekuláris hagyományokkal szemben, ahogyan azt a francia filozófus, Rémi Brague kiemelte? Mi ad magyarázatot a kortárs jelenségek eme kultuszára?[20]

* Miért mutatnak Európa bizonyos részeiben különös, akár bizarr hozzáállást a halálhoz? Mi a magyarázata annak, hogy a 2003-as év európai hőhulláma során oly sok francia úgy döntött, folytatja nyári vakációját, és eközben szüleit hagyja temetetlenül a hűtőházakban tárolni (amelyek hamarosan megteltek)? Miért van az, hogy a halál egyre inkább névtelenné válik Németországban, nem jelennek meg gyászjelentések az újságokban, nincsenek egyházi temetési szertartások és világi megemlékezések sem, „mintha a holtak nem léteznének”, ahogy azt Richard John Neuhaus megállapította? Hogyan vélekedjünk arról a svéd vállalatról, a Promessáról, amely hamvasztás helyett emberi komposztálást hirdet szolgáltatásként, melynek során a holtat először folyékony nitrogénbe merítik és megfagyasztják, majd ultrahang-hullámokkal szétzúzzák, fagyasztva megszárítják, és műtrágyaként felhasználják?