A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Dirty Filthy Rich Men (Dirty Duet 1.), 2017

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A hatalom csábításában (Más szerepben 1.), 2021

A szerelem bűvöletében (Más szerepben 2.), 2021

Copyright © 2017. Dirty Filthy Rich Men by Laurelin Paige.
Published by arrangement with Bookcase

Literary Agency and RF Literary Agency

Hungarian translation © Kiss Viktória, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Török Tünde

Korrektúra: Drabon Zoltánné Ditta

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5706-69-3

Első rész: Fiúk

Első fejezet

Weston King csókolt a legjobban a világon.

Amikor arca az enyémhez közeledett, még a lélegzetem is elakadt. Amikor ajkunk találkozott, szikrák pattogtak közöttünk. Amikor nyelve az ajkaim közé csusszant, a mennyországban találtam magam. Még a lábujjaimat is ökölbe szorítottam. A szívem kalapált. Libabőrös lettem mindenfelé. Pillangók verdestek a gyomromban. Testem minden sejtje, minden porcikám érezte a behatolást. Csókjától a testemet felépítő hús, vér és csont valami többé vált. Gyúlékonnyá. Elektromos töltést kapott. Lángba borult.

Legalábbis ilyennek képzeltem a csókját.

Csupán megfigyeléseim szolgáltattak bizonyítékot, méghozzá rengeteget.

A lány, akivel ma kavart, határozottan úgy nézett ki, mint aki mindjárt kigyullad, ahogy dörgölőzött és vonaglott rajta. Nichette? Így hívták? Vagy Nikita? Nehéz volt hallani a buli zajában, amikor egy órával korábban bemutatkozott Westonnek, azóta pedig csak párszor mondta ki a lány nevét. Valami szokatlan, kissé hatásvadász név, és összemosódott a korábbi hódításainak szokatlan, hatásvadász nevével.

Mellettem botladozott el egy srác, akit felismertem a közgazdasági órámról, és ahogy ő a haverjaival nevetgélt, én szorosabban a falhoz simultam, és markoltam piros műanyag poharamat, hogy ne loccsanjon ki. Ugyan engem nem igazán vonzott az arra a hétre választott kézműves sör a hordóban, akármilyen volt is, mégis ez volt az egyik kedvencem a Keepben tartott bulikban. Mindig a kézműves sör és egyéb alkoholos italok voltak a bulik középpontjában. A többi gazdag harvardos diák általában olyan különleges gyógyszerekkel vonzotta a tömeget a partijaira, hogy az FDA-nak még ideje sem volt betiltani őket.

A Keepben a fiúk viszont egyszerű és legális bulikat tartottak – leszámítva egy jó adag kiskorú-alkoholfogyasztást. „Azoknak, akik nem akarnak szégyenfoltot a múltjukban”, mondta többször is Brett Larrabee, az önjelölt kisfőnök, általában akkor, amikor próbált meggyőzni egy pasit a szokásos, „egyszer szenátor lesz belőlem” hódító szövegével, hogy szopja le. Meg kell hagynom, általában működött.

A másik kedvencem a Keepben tartott bulikban Weston King volt. Valójában csak ezért jártam el. Teljesen odavoltam érte, teljesen ok nélkül, leszámítva persze, hogy dögös volt, sármos és gazdag. Függtem tőle. A megszállottja voltam. A rajongója.

Jaj, a hormonok…

Westonre a Bevezetés az üzleti etika kurzus első napján figyeltem fel. Előre ültem a teremben (mert én ilyen lány voltam), ő pedig késve sétált be (ugyanis ő ilyen srác volt), és mosolyogva nézte a telefonját. Még mindig vigyorgott, amikor visszadugta a mobilt a farzsebébe, kék szeme még mindig csillogott. Jeges kék szeme volt. Az órát előadóteremben tartották, ezért több másodpercébe telt átszelni a termet, én pedig képtelen voltam levenni róla a szemem. Végig őt néztem. Figyeltem, ahogy homlokába omló, sötétszőke hajába túr. Néztem, ahogy rákacsint a tanársegédre, aki szúrósan nézett rá, amiért elkésett. Az a pasi magabiztos volt. Önelégült. Pont, mint a többi puccos, gazdag kölyök, aki jelentős pénzadományok és a családnevük miatt került be a Harvardra. Olyan diák volt, akit utálni akartam, és amikor Cambridge-be érkeztem az ösztöndíjammal, valamint apám teljes megtakarításával, pontosan ezt terveztem tenni.

De aztán találkozott a tekintetünk, és bár szerintem ő nem látott engem igazán, én őt igen, és lenyűgözött a látvány. A belőle áradó gondtalanság, sárm és privilégium nagyon izgatottá tett. Nagy levegőt vettem. Az etikaórához méltatlanul piszkos gondolataimtól elvörösödtem. Az irányú szándékaimat pedig határozottan mind elfelejtettem, hogy utálni fogom a fajtáját.

Helyette többet akartam tudni.

Nem volt nehéz információt szerezni róla. Az apja Nash King, a King-Kincaid Financial társtulajdonosa, mely a világ egyik legnagyobb befektetési vállalata, és az emberek kéretlenül is mesélnek róla. Hamarosan megtudtam, hogy elsős, mint én, hogy egy csapat sráccal lakik egy négyemeletes kőházban az egyetemtől tízpercnyire, melyet olyan régóta adogattak már egymásnak a gazdag családok, hogy senki sem emlékezett rá, miért hívták Keepnek. A ház a minden hétvégén ott tartott bulikról volt híres. Ugyan már október vége felé jártunk, Weston pedig egyszer sem szólt hozzám, nézett rám vagy adta jelét, hogy egyáltalán tud a létezésemről, én mindegyik bulin ott voltam.

Minden alkalommal egy sarokból néztem, ahogy egy lányhoz préselődik. Mindig másik sarokból. Mindig másik lányhoz. Próbáltam beazonosítani az ideálját, de nem találtam mintát. A mostani vörös volt. Előző héten szőke. Azelőtt a lány haja majdnem ugyanolyan árnyalatú barna volt, mint az enyém, de az alkata telt. Ez a vörös épp olyan cérnavékony volt, mint én, de ő nyilvánvalóan vásárolt magának mellet. Egyszer egy még nálam is laposabb lánnyal volt. Semmi minta. Nincs ideálja. Arra jutottam, hogy csak össze kell szednem a bátorságomat, hogy szóba elegyedjem vele, aztán talán…

Aztán mi?

Nem kergettem illúziókat. Tudtam, hogy semmi különöset nem kínálhatok neki. Nem kapcsolna be egy csapda, amint Weston farka belém hatol. Megdugna, majd eltűnne. Aztán még szánalmasabb lenne a megszállottságom iránta, mert nemcsak egy lány lennék, aki belezúgott, hanem egy őrült, aki képtelen továbblépni.

Mégis arról álmodoztam, hogy én más lennék. Hogy egy nap majd észrevesz, hogy szikrák repkednek közöttünk egy életen át, és amikor megtudja, hogy egy hozzá hasonló embernek tartogattam magam, dolgozni akar majd azért, hogy kiérdemeljen, és meg is tenné. Édes lenne, és romantikus, aztán boldogan élnénk, amíg meg nem halunk.

Egy üzleti szakos lányhoz képest mindig is élénk volt a fantáziám. Ezzel tisztában voltam.

– Helló, szexi! – Az egyik srác, aki a házban lakott – és tényleg fogalmam sem volt, hányan voltak – átölelt egy combig érő pulóveres, mintás leggingses lányt, és kitakarták a kilátásomat. – Régen nem találkoztunk már. Csatlakozol a következő körre?

Megkerültem a biliárdasztalt, melyet a fiúk étkezőasztal helyett használtak, és addig nézelődtem hunyorogva az emberek között, amíg meg nem láttam Westont és az aznap esti szerzeményét. Amikor ismét megláttam őket, még épp időben tettem. A lépcsőhöz közeledtek, Weston éppen odahajolt súgni valamit a vörös lány fülébe, aki kuncogott, majd bólintott.

Eljött az idő. A távozás. A pillanat, amikor együtt kiosonnak, hogy megtegyék a következő lépést. A hét további részében pedig részletesen elképzeltem a következő jelenetet – csakhogy a fantáziámban én voltam a lány, és gyakran a bugyimba is nyúltam képzelgés közben.

Komolyan, talán csak arra volt szükségem, hogy megfektessenek.

Kortyoltam még egyet a nem kimondottan ínycsiklandozó kézműves sörömből, és megborzongtam. Általában amikor Weston elmegy az aznapi hódításával, én elfogyasztom az italomat, aztán elindulok haza. Ilyenkor felviszi a lányt a szobájába. Legalábbis feltételeztem, hogy ott van a szobája. A felső szint tabu volt, a lépcsőhöz vezető ajtót zárva tartották, de ha nem így lett volna, akkor sem alkalmatlankodtam volna a privát szférájukban.

Ezúttal viszont, amikor Weston és a hódítása felmentek, nem csukta be maga mögött az ajtót. A szoba másik feléről az ajtókeret előtt kilógó reteszre néztem, és valami a hatalmába kerített. Valami megmagyarázhatatlan. Ugyanis egyik pillanatban még a fal mellett álltam, mint mindig, a következőben viszont már az árnyékban osontam fel a sötét lépcsőn a Keep felső szintjére.

A lépcső csendes volt, és üres, aztán megálltam a tetején. Sehol sem égett a villany a felső szinten, és a szememnek szüksége volt pár másodpercre, hogy alkalmazkodjon a sötéthez. A velem szemben lévő szoba fürdőnek tűnt. Jobbra egy folyosó, balra pedig egy résnyire nyitott ajtajú hálószoba állt. Kuncogás szűrődött ki a szobából, mire abba az irányba osontam, de minden lépésnél átkoztam magam. Mi a fenét művelek? Azt tervezem, meglesem, ahogy Weston valami lányt dug? Vajon arra vágytam, hogy hirtelen észrevegyen az ajtóban, és engem hívjon be helyette? Vajon azt akartam, hogy csatlakozni hívjon?

Nem, ez nem volt oké.

Kis híján megfordultam.

Meg kellett volna fordulnom.

De aztán Nicorette nagy levegőt vett, és tudnom kellett. Látnom kellett.

Közelebb araszoltam, belestem, és majdnem megugrottam ijedtemben, amikor láttam, hogy közvetlenül előttem smárol tébolyultan a párocska. Aztán rádöbbentem, hogy csak a tükörképüket látom egy teljes falat elfoglaló tükörben. Az ágy másik végén voltak, és az ablakon át beszűrődő holdfény megvilágította a műsort.

Istenem, elképesztően szexi volt.

A vörösről már lekerült a felsője és a melltartója, Weston pedig fölé hajolt, az egyik mellét szopogatta és megkeményedett bimbóját csókolgatta, miközben a másik mellét markolta.

Nikita hátrahajtott fejjel nyögött fel. Ösztönösen megfogtam a saját mellemet a pulóveren keresztül, és levegő után kaptam, amikor éreztem, hogy a mellbimbóm érzékeny és merev. Az ajkamba kellett harapnom, hogy ne csapjak zajt. Össze kellett kulcsolnom a bokáimat, hogy enyhítsek ágyékom lüktetésén.

Néztem, ahogy Weston leveszi a pólóját, és abból a szögből tökéletesen ráláttam szépséges, izmos hátára. Evezős volt. Természetesen. Annyira puccos. Annyira gazdag fiús. De azok az izmok… Isten áldja az evezősöket!

Aztán nekiállt kigombolni a nadrágját. A lány vette elő a péniszét. Éreztem, ahogy kikerekedik a szemem, hogy minél jobban lássam a farkát. Kicsit előrébb hajoltam. De így is csak egy sötét árnyat láttam a csaj kis kezében, ahogy simogatta.

– Ez az, Nicky, jól csinálod! – Weston hangjának mély morajától majdnem összecsuklott a térdem. Alig hallottam a lentről felszálló basszus dübörgésétől.

– Nichelle – javította ki a vörös.

Tényleg! Az volt a neve.

– Igen, Nichelle.

Felhúzta a csaj fejét, hogy felfalhassa a száját. Néhány pillanatig csak mohón csókolta, aztán elhúzódott, és elindult kifelé a tükörből – felém.

Elbújtam a sarokba, ahol a zsanér találkozott az ajtókerettel, és biztos voltam benne, hogy le fogok bukni. De Weston csak becsukta az ajtót.

A hátamat a csukott ajtónak támasztottam, és nagyot sóhajtottam.

Mi a fene?

Lebukhattam volna. Örökre kitilthattak volna a Keepből. Elveszíthettem volna Weston mindennemű tiszteletét irántam, még mielőtt megszereztem volna azt.

Amúgy is, mégis miért voltam oda ennyire ezért a pasiért? Még csak nem is ismertem! Tudtam, hogy össze kell szednem magam. Emlékeztetnem kell magam, miért dolgozott annyi évet apám a bútorboltban, és miért tette félre nekem anyám életbiztosítási összegét. Azért, hogy az álomiskolámba járhassak. Nem azért, hogy állandóan egy csinos arcú playboyról álmodozzam.

De még mennyire csinos…

Jaj, nagy bajban voltam.

– Téged soha nem választana – szólalt meg egy hang előttem a sötétből. – Addig nem, amíg szűz vagy.

Hunyorogtam, és ahogy jobban megnéztem, láttam, hogy a folyosó végén van egy másik hálószoba is, szélesre tárt ajtóval, és ugyan nem láttam tökéletesen az alakot, azt igen, hogy valaki egy fotelben ülve cigarettázik. Vagy talán szivarozik.

Léptem egyet előre. Biztosra vettem, hogy nem hozzám beszél, de senki mást nem láttam a környéken.

– Tessék?

– Weston soha nem fekszik le szűz lánnyal. Ez az egyik szabálya.

Forróság kúszott fel a nyakamon át az arcomig.

– Ööö…

– Ez megbántott.

– Igen. Megbántott. – És zavarba hozott. Vajon mióta figyelt ez a srác? Valószínűnek tűnt, hogy látta, ahogy Weston után kémkedek. Amitől én… majd belehaltam a szégyenbe. Hála az égnek, túl sötét volt ahhoz, hogy lássa az arckifejezésemet.

– Adnál valami magyarázatot?

Léptem egyet előre. Majd többet. A lépcsőn lefelé kellett volna haladnom, amíg még névtelen lány voltam a sötétben.

De valamiért attól, hogy valaki titokban figyelt engem, olyan sorsközösséget éreztem, amilyet korábban soha. Olyan sokáig figyeltem Westont, és egyedül őrizgettem ezt a titkot. Az első ember pedig, aki megtudta, onnan jött rá, hogy titokban engem figyelt.

Vagy talán csak ezzel nyugtattam magam, mert magányos voltam. Vagy részeg. Vagy hülye.

– Nos – álltam meg szobájának küszöbén –, először is, nem tudhatod, mi jön be vagy nem jön be a szobatársadnak. Másodszor pedig, nem feltételezheted a szüzességem.

Beleszívott a szivarjába – nem cigarettába, mint kiderült –, és a szobát elárasztotta az édes-fás illat, mely kandallókra és régi könyvtárakra emlékeztetett.

– Nem értek egyet egyik megállapításoddal sem.

Felhorkantam. Mégis mit mondhattam volna egy ilyen önelégült reakcióra?

Valójában sok mindent.

Kihúztam magam, és már éppen megszólaltam volna, amikor ő kezdett beszélni.

– Nézd, pelenkás kora óta ismerem Westont. Jobban ismerem, mint az anyja, jobban, mint a lány, aki éppen a farkát szopja, és nálad is határozottan sokkal jobban.

Tényleg jól ismeri Westont, döbbentem rá. Tudtam, ki ez a pasi. Ő volt a tanársegéd az etikaórámon. Először nem ismertem fel, de ekkor már igen. Donovan Kincaid, Weston apjának a társa az apja. Nem tudtam, hogy ott lakik. Nem láttam egyik bulin sem korábban.

Izzadni kezdett a tenyerem, és kissé felgyorsult a pulzusom.

Donovan nálunk több évvel idősebb volt, mesterképzést végzett. Valóságos legenda volt az egyetemen sziporkázó intellektusa és kíméletlensége miatt. Üzleti ötletei nem csupán bölcsek voltak, de forradalmiak is. Az a fajta férfi volt, aki világuralomra törhet. Magas, vonzó, kemény, befolyásos, erős. Jó megfigyelő. Mindig is tartottam tőle.

Most pedig egyenesen rettegtem.

– Ami pedig a szüzességedet illeti – folytatta –, a homlokodra van írva.

– Ez nem igaz.

Valójában igaz volt. Hiszen éppen egy egyetemi buliban voltam egy alaktalan pulóverben és farmerben. A hajamat laza lófarokba fogtam. Doc Martens bakancsot viseltem, ami a szobatársam szerint vagy egy évtizede kiment már a divatból. Nem arról volt szó, hogy szándékosan próbáltam lepusztultan kinézni. Csak szerettem a kényelmet. És mivel én voltam az idősebb testvér, anyukám pedig nem volt, nem tudtam kitől megtanulni, hogy kell lánynak lenni.

– Nincs okod megsértődni – mondta Donovan, aztán kortyolt egyet a poharából. Whisky, feltételeztem. Valamiért úgy éreztem, nem az első itala azon az estén. – Ez nem kritika. Valójában a segítségemet ajánlom fel.

Beletelt néhány másodpercbe, hogy megértsem, mire célzott.

– Jaj, kérlek!

– Nem viccelek. Mit szólnál, ha megbeszélnénk az érveket és az ellenérveket?

Félrebillentett fejjel tanulmányoztam, mintha látnám is rendesen a sötétben. Komolyan felajánlotta, hogy lefekszik velem? Nyilvánvalóan fogalma sem volt, ki vagyok.

– Ömm… nem hiszem. – A lófarkam végét huzigáltam, amit idegességemben gyakran teszek. – Biztosan csak a kevés fény vagy a sok diák miatt, de járok a Bevezetés az üzleti etikába órádra. A diákod vagyok.

Kinyúlt oldalra, majd meghúzott egy láncot, amitől felgyulladt mellette egy lámpa. Sűrűn pislogtam a frissen kivilágított hálószobában. Egyszerű, fekete pulóver volt rajta és farmernadrág. Mezítláb volt. Kócos hajába több vöröses árnyalatot festett a halvány fény, zöld szemét pedig több barnával pettyezte. A szokásosnál zordabb külseje volt. Komolyabb. Erre álla vonala is ráerősített. Borostás volt, mintha nem borotválkozott volna tegnap reggel óta, és azon kaptam magam, hogy legszívesebben végigsimítanék rajta, pedig korábban soha nem jutott eszembe ilyesmi. Tudni akartam, milyen érzés. Vajon puha? Karcol? Ki volt az a nő, aki utoljára végigsimított az állán? Vajon szerette őt?

– Tudom, ki vagy, Sabrina Lind. – Donovan kijelentése visszarántott a valóságba. – Kilencvenhét egész hármas átlag. Ösztöndíjjal vagy itt, szóval számít. Soha nem hiányoztál. Mindig elöl ülsz, a jobb oldalon. Chad Lee rólad másol a teszteken, de ezt te nem tudod. Az esszéid nagyon aprólékosak, és kreatívak is, amit tisztelek. Tetszett a válaszod Peter Oiler jogtalan kirúgásával kapcsolatban a Winn-Dixie Stores-tól, de az értekezésed a Ford döntésével kapcsolatban, hogy nem módosítják a Pinto korai változatait, kissé rövidlátó volt.

Leesett az állam. Túl sok mindenre reagálhattam volna. A legegyszerűbbel kezdtem:

– A Ford döntése emberek életébe került.

– Pénzt hozott a cégnek. Ezt haszonelvűségnek hívják.

Még miközben szívtelen is volt, a hangja lágy volt, mint a jó whisky, melynek maradványa, feltételeztem, még mindig a nyelvén van.

Felmerült bennem, vajon az én nyelvemen milyen íze lenne, de azonnal el is űztem a gondolatot.

– Én meg azt hittem, az óra neve üzleti etika.

Nagyon zavart az ügy, amiről beszélt. 1970-ben a Ford jelentős hibát talált a Pintóban, ami nagy eséllyel több száz halálesethez és sérüléshez vezet. Viszont ahelyett, hogy megjavították volna, a költség-haszon elemzés kimutatta, hogy olcsóbb lesz kifizetni a jövőbeni pereket. Így hát, nem módosították.

– Azt hiszem, én azt tanítottam, hogy az etikát az ember maga határozza meg. – Donovan hátradőlt, majd egyik bokáját a térdére támasztotta. Végignézett az arcomon, majd ismét beleszívott a szivarjába. – Még mindig áll az ajánlat.

– Milyen ajánlat? – Pislogtam egyet, majd leesett, milyen ajánlatról beszél. – Lemaradtál arról, hogy a tanárom vagy? – Én meg miért ácsorgom itt még mindig ezzel a pasival? Már el kellett volna mennem. De földbe gyökerezett a lábam, épp annyira lenyűgözött ez a beszélgetés, mint Weston King.

– Valójában nem vagyok a tanárod. Csak a tanár segédje.

Ez gyakorlatilag igaz volt. Mr. Velasquez tartotta hivatalosan a hétfői, szerdai és pénteki órákat. De csak az esetek felében jelent meg, és Donovan még akkor is a sarokban álló asztalánál ült, és dolgozatokat osztályozott vagy olvasott, vagy akármit is csinált, amíg mi az órát hallgattuk.

Mint kiderült, előszeretettel figyelt minket.

Vagy csak engem?

Libabőrös lettem a gondolattól. Átkaroltam magam, és a karomat dörzsölgettem.

Donovan szája sarka felfelé kunkorodott, mintha pontosan tisztában lenne azzal, milyen hatással van rám.

– Nem tiltja az iskola szabályzata, hogy diákokkal cimboráljak.

Végigfutott rajtam a hideg.

– Az én etikai meghatározásom szerint etikátlan lenne.

– Miért? – Hangja nem csupán lágy volt, hanem meleg is. Szinte csábító, még keserű éle ellenére is.

– Te osztályozod a dolgozataimat.

– És? – Tekintete nyílt volt. Átható.

Ez a beszélgetés pedig nevetséges. Nem fontolnám meg. Vagy mégis?

Felnéztem, csak hogy egy percre levegyem róla a szemem, és tekintetem egy bekeretezett portrén állapodott meg a kandallója tetején. Donovan volt a képen egy nővel, mindketten nevettek, mintha nem beállított kép lenne. Nem készülhetett régen – Donovan nem igazán tűnt fiatalabbnak, de a haja rövidebb és jólfésültebb volt. A nőt sosem láttam. Talán otthon várt rá. Vagy már szakított vele. Vagy éppen megcsalta azzal, hogy velem flörtöl.

Ismét ránéztem, és rájöttem, hogy látta, ahogy a képet nézem.

– Ha veled kavarok, az befolyásolhatja az átlagomat – válaszoltam meg az előző kérdését.

– Ha nem kavarsz velem, az is befolyásolhatja az átlagodat. – Hangja kemény lett. Hideg.

Feszülten elmosolyodtam, aztán áthelyeztem a testsúlyomat egyik lábamról a másikra, miközben próbáltam eldönteni, hogy viccel-e.

Az arca arról árulkodott, hogy nem.

Nagyot nyeltem.

– Egy seggfej vagy.

– Valóban? Te jöttél be ide, mert valamit akarsz tőlem.

– Miről beszélsz? – A beszélgetés teljesen kikerült az irányításom alól, és akárhova is tartott, biztos voltam benne, hogy nem akarok ott lenni.

– Kettesben vagyunk a hálószobámban. Mégis mit kellene hinnem, hogy mi a célod?

Végigfutott rajtam a hideg. Felállt a tarkómon a szőr. Kifutott az arcomból a vér.

Donovan letette az italát az asztalra, aztán a térdére könyökölve előrehajolt.

– Menj innen, Sabrina! Ez az emelet tabu a bulijainkon. Amikor legközelebb eljössz, talán elgondolkodsz a házirend betartásának etikáján.

Megfordultam, és habozás nélkül lerohantam a lépcsőn.

Második fejezet

Felkaptam a kabátomat a földszinti hálószobából, ahova mindenki dobálta a holmiját, aztán kirohantam – az övemet már a Keep verandájának lépcsőjén botladozva kötöttem a derekamra. Kivettem a telefonomat a zsebemből, és az órára néztem. Túl késő volt ahhoz, hogy megkockáztassam az egyedül hazasétálást. Nem laktam messze, de az egyetem területén volt, én pedig a „jobb félni, mint megijedni” elvet vallottam. A telefonos applikációval szereztem kísérőt, aztán eltettem a készüléket, és a kezemet dörzsölgettem, hogy melegen tartsam.

Hideg éjszaka volt. Megérkezett az ősz Massachusettsbe. De semmi pénzért nem mentem volna vissza. Még a fagyhalál is jobb alternatívának tűnt.

Ami butaság volt tőlem. Csak magamat büntettem vele, pedig valójában Donovant akartam. Ez meg mi a fene volt?

A házhoz vezető járdán sétálgatva visszaidéztem az egész beszélgetésünket, és próbáltam rájönni, pontosan mi történt közöttünk. Az egész ügy furcsa és meglehetősen illetlen volt, de valami más is volt a dologban. Nem? Valami, amit nem tudtam beazonosítani. Nem kellett volna belemennem, másik száz hasonló helyzetbe nem is mentem volna bele, de hozzá vonzott valami. Ő maga vonzott magához. Donovan Kincaid erről volt híres – igazi bábjátékos volt. Ő mozgatta a szálakat, és engem magához húzott.

Akkor vajon miért lett olyan rideg a végén?

Nyilvánvalóan végig erre játszott. Szórakozott velem. Rajtakapott, ahogy helytelen dolgot teszek, és megbüntetett érte. Megérdemeltem. De ez nem jelenti azt, hogy élveztem. Azt pedig főleg nem, hogy Donovan tetszik.

Felnéztem az ablakára, és kirázott a hideg. Vajon most is ott áll? Figyel az üvegen keresztül?

Szinte láttam a szivarjának fényét a sötétben. Szinte éreztem, ahogy tekintete a bőrömön kúszik. Ez a fantázia egyszerre melegített fel és hűtött le. Mintha egyszerre lennék kevésbé magányos, és magányosabb, mint valaha.

Ekkor nyílt a Keep ajtaja, mire odakaptam a tekintetem. Theo – egy srác, akit párszor már láttam – botladozott ki a verandára, és a levegőbe szimatolt.

– Basszus! Picsahideg van idekint.

Őt Ginger Baldwin követte egy pasival, akiről feltételeztem, hogy hazamegy vele, mert szorosan kapaszkodtak egymásba.

– A te picsád hideg? – kuncogott a lány. – Ez normális?

– Az én picsám nem hideg – szólalt meg az aznap esti pasija, mintha attól tartana, hogy erre a gondolatra a lánynak majd elmegy a kedve a dologtól. – Valószínűleg veled van a baj.

– Ha-ha – kapcsolódott be Theo. – Velem nincs baj. Szeretnéd összehasonlítani?

– Állandóan ilyesmit kérsz tőlem. Biztos, hogy nem valami mást szeretnél kérdezni?

Theo mérgesen fújtatott.

– Tudod, mit? Baszd meg!

Lehajtott fejjel araszoltam be a lépcső melletti árnyékba. A laza csevegés akkor sem volt az erősségem, amikor mindegyik fél józan volt, akkor pedig végképp nem, amikor valamelyik résztvevő olyan részeg, mint amilyenek ők láthatóan voltak. Abban a pillanatban amúgy sem volt sok kedvem beszélgetni.

Sajnos Theo biztos felfigyelt a mozgásra.

– Ki van ott?

Elővettem a telefonom, és úgy tettem, mintha valakivel üzengetnénk, mintha nem hallgatóztam volna, de éreztem, hogy engem bámulnak.

– Őt ismerem. Együtt járunk statisztikára – mondta halkan Ginger. Aztán elindult lefelé a lépcsőn, és hangosabban folytatta: – Bree, szia! Jól vagy?

– Igen. – Zsebre dugtam a telefonomat. – Csak várom a kísérőmet.

Mint egy igazi nyomi. Aki nem tud kivel hazasétálni, mint a menő kölykök. Az egyik korábbi bulira sikerült elrángatnom a szobatársamat, de nem az ő világa volt. Ráadásul Sherivel nem is álltunk egymáshoz olyan közel, pusztán azért, mert az időbeosztásunk nem passzolt, és neki a pasija is sok idejét elvette.

Ginger kissé túl szélesen mosolyodott el, és el tudtam képzelni, hogy éppen azt gondolhatja, hála az égnek, nagyon nem akartam veled foglalkozni, ezért örülök, hogy nem is kell, miközben kedvesen így szólt:

– Szuper. Örülök, hogy használtad az applikációt. – Aztán követte a pasiját a ház előtt álló autójához.

Kísérője úriemberként kinyitotta neki az ajtót, aztán odakiáltott a még mindig az első lépcsőfokon álló barátjához:

– Theo, jössz?

Theo két kézzel a hajába túrt, aztán vállat vont.

– Nem, sétálok. – De ahelyett, hogy lelépett volna a járdára, odasétált hozzám. – De először vigyázok Sabrinára, amíg vár. Ha nem gond. Ugye, Bree?

Nem ismertem a pasit, csak néhány korábbi bulin láttam. Az ajánlata furcsa volt, és teljesen helytelen.

– Egyáltalán nem szükséges.

– Ez jó ötlet – mondta Ginger kísérője, aki a vezetőülés nyitott ajtajánál állt. – Nem kellene egyedül ácsorognod itt. Az ember nem lehet túl óvatos.

Nem voltam egyedül. Mögöttem a ház tele volt emberekkel, és már elindult értem a kísérő. De ha Theo úgy érezte, jó cserkészként velem akar várakozni, amivel Ginger és a pasija pedig megszabadulhatott a gyertyatartótól, ám legyen.

– Igen. Az igaz. Kösz.

Ha viszont Theo úgy képzelte, majd jókat csevegünk, akkor csalódni fog.

Ahogy elindult az autó, rádöbbentem, hogy Theo egyáltalán nem beszélgetni akar.

– Sabrina – szólalt meg, és egyre közelebb jött. Közelebb, mint szerettem volna. – Sokkal szebb vagy, mint ahogy általában mutatod. Mindenki ezt mondja, mi?

– Nem, nem szokták. De kösz. – Meghúztam a lófarkamat, aztán elfordultam tőle, hogy a járdára nézzek. Az a baj a kísérő szolgáltatással, hogy kevesen vannak. Főleg szombat esténként. Nem tudhattam, mennyi időt kell várnom. Talán mégis bent kellett volna maradnom. Még nem volt késő meggondolnom magam.

– Miért rejted el a szépséged? – Theo kinyújtotta a karját, és meghúzta a kabátom övét, amitől az kinyílt.

– Már elnézést! – Hirtelen visszafordultam felé, és visszarántottam a kabátomat, de nem engedte el.

– Lefogadom, hogy a tested is gyönyörű.

– Theo, köszönöm, de kényelmetlenül érzem magam attól, amit mondasz. És amit teszel. – Részeg. Ennyi. Csak játszadozik.

De nem csak játszadozott. Közelebb lépett.

– Nem érdekel túlzottan, hogy mitől érzed magad kényelmetlenül, Sabrina.

Lehelete enyhén sörszagú volt, de nem akadt össze a nyelve. Teljesen ura volt a tetteinek. Pontosan tudta, mit csinál.

Próbáltam megkerülni, de kezét a falra tette mögöttem. Nem volt menekülőutam. Hibát követtem el, amikor az árnyékba húzódtam, mert a lépcső és a ház által kialakított sarokba szorultam, és Theo elállta az utamat.

– Theo, kérlek! – Lenyeltem a gombócot a torkomban.

Már másodjára hallottam, hogy szipog, de nem tudtam, hogy náthás vagy kokózott.

– Mire kérsz? – kérdezte, mintha valóban fogalma sem lenne, mire gondoltam.

– Engedj el!

Úgy tett, mintha eltöprengene rajta, de aztán a fejét ingatta, mintha sajnálná, hogy nem áll módjában teljesíteni a kérésemet.

– Figyelj! – Hüvelykujjával végigsimított az alsó ajkamon, ami megremegett kéretlen érintésétől. – Nem akarom vesztegetni az időt, szóval elmondom, mi lesz: meg foglak dugni. Rajtad múlik, hogy megnehezíted-e a dolgot. Akár így, akár úgy, tudjuk, kié a hatalom.

Nem is gondolkodtam. Csak kinyitottam a számat, és felsikoltottam.

– Seg…

Theo számított rá. Kezét a számra tapasztotta – megszakított, mielőtt igazán kiadhattam volna a hangot –, és szélesen elvigyorodott.

– Igazából reméltem, hogy megnehezíted. Szeretem, amikor a lányok küzdenek. Neked is jobb lesz. Így sokkal gyorsabban elélvezek.

– Baszd meg! – motyogtam a tenyerébe. És hiába utáltam megadni neki, amit akar, hiába volt legalább száznyolcvan centi és valószínűleg nagyjából kilencven kiló, hiába tudtam, hogy nincs esélyem menekülni tőle, küzdöttem. Minden erőmmel a vállának feszültem. Belevágtam a térdem. Tekeregtem. Sírtam.

Theo csak kuncogott.

– Ez az, bébi!

Szorosabban hozzám préselődött, combjaival megakadályozta, hogy az alsó testemmel ficeregjek. Szabad kezével kigombolta a nadrágját, aztán elővette a farkát.

Még jobban sírni kezdtem. Láttam már péniszt. Szűz voltam, nem prűd. Volt a gimnáziumban pasim. Csináltunk orált és kézimunkát, ő is elég sok mindent tett velem ahhoz, hogy abban se legyek biztos, a szűzhártyám még ép.

De Theo farka láttán hányingerem támadt. A legrondább dolog volt a világon. Minden undorító volt benne. Nem akartam a közelében lenni. Azt pedig határozottan nem, hogy belém hatoljon.

Meg kellett szabadulnom.

Kezemet az arcához emeltem, és minden erőmmel karmoltam, amíg vérezni nem kezdett.

Theo szitkozódva engedte el a farkát, hogy helyette lefoghassa a kezem. Amikor sikerült mindkettőt a mellem alá szorítania, másik kezével befogta az orromat és a számat.

– Ha így tartom a kezem, pár perc múlva nem lesz már erőd küzdeni ellenem. Ezt akarod, Sabrina? Így akarod csinálni? – Mélyen a szemembe nézett, és közelebb hajolt hozzám, hogy biztosra vehesse, megértettem, amit mondott. Hogy biztosra vehesse, megértettem, hogy azt kell eldöntenem, hagyjon-e levegőt venni.

A fejemet ingattam.

– Jó kislány leszel?

Volt más esélyem? A tüdőm máris égett. Máris foltokat láttam. Az agyam pánikolva próbált levegőhöz jutni.

Bólogattam.

Nem mozdította meg a kezét.

Hevesebben bólogattam. Még jobban sírtam. Kétségbeesetten.

Végül épphogy megmozdította a kezét, hogy az orrlyukam kiszabaduljon. Gyors, kapkodó lélegzetvételekkel szívtam be a hideg levegőt, amennyit csak tudtam az orromon keresztül. A mellkasom minden ziháló lélegzetvételre emelkedett és süllyedt.

Theo lassan elengedte a kezem, majd még egy figyelmeztető pillantást küldött felém, és folytatta a farka simogatását.

Megértettem. Övé a hatalom. Nem az enyém. Megtanultam a leckét. Kurvára megtanultam.

Még mindig küzdöttem. Nem tudtam megállni. Ösztönös volt. Mint amikor pedikűrre mentem, és folyamatosan rugdostam a szakembert, mert olyan csiklandós voltam. Rávettem magam, hogy működjek együtt Theóval, de a testem még így is küzdött ellene.

– Gombold ki a nadrágod! – parancsolt rám fojtott hangon, miután egy percig verte a farkát.

Ne! Kérlek, ne csináld ezt! Nem mozdultam. Nem tudtam.

Kezét kissé közelebb vitte az orromhoz – fenyegetően –, de már ki is gombolta. Aztán kicipzárazta.

Könnycseppek gördültek végig az arcomon, miközben Theo ellökte a kezem az útból. Két ujját megnyalta, és így szólt:

– Nem akarom szárazon berakni.

Aztán bedugta őket a bugyimba, a kívánt lyukat keresve.

Zokogás fortyogott a mellkasomban, és lehunyt szemmel azt kívántam, bár valahol máshol lehetnék, majd átadtam magam az egymást véletlenszerűen követő, rendezetlen gondolatok özönének. Egy rettegő tudatfolyam. Nem vagyok itt. Máshol vagyok. A tengerparton. Riviera Mayán vagyok. Nem mondhatom el apámnak. Nagyon mérges lesz. Nem borotválkoztam. Vajon szerezhet az ember fagyási sérülést októberben? Annak a vörösnek szép a melle. Mi is volt a neve? Csak a szüzességemről van szó. Ez csak szex. A húgomnak elmondom majd? Ez annyira kínos. Bent kellett volna várnom. Annyira hideg van… Ki volt az a szőke lány Donovan szobájában a képen? A legutolsó alkalom, hogy anyával Riviera Mayán jártunk, októberben volt. Idén decemberben lesz öt éve. Mi van, ha bántani fog? Ha igazán bántani fog? Remélem, senki nem jön ki, senki nem látja meg. Nem mondhatom el a húgomnak. Senkinek nem mondhatom el. Nichelle. Szándékosan felejtem el a nevét állandóan. Hiányzik az anyukám. Kérlek, Istenem, valaki jöjjön és állítsa meg!

De közben tisztában voltam mindennel körülöttem. Fokozottan figyeltem mindenre. Tudtam, hogy örökké felismerem majd Theo samponjának az illatát. Ahogy a parfümjét is. Az órája ketyegett a csendben, a másodperceket mintha egy örökkévalóság választotta volna el, miközben ujjai a belsőmet kaparták.

De biztosan nem figyeltem annyira, mint hittem, mert nem hallottam, amikor nyílt az ajtó, sem a lépteket a lépcsőn. Nem láttam, ahogy Donovan megragadja Theo kabátjának hátulját, és lerántja rólam, de azt igen, ahogy az orrába bokszol, mely hallhatóan eltört, aztán vér spriccelt belőle.

– Mi a fasz? – üvöltött fel Theo, és egyik kezét az orrához szorította, míg a másikkal gyorsan felhúzta a nadrágját. – Jesszusom, Kincaid!

Kis híján összerogyott a térdem a megkönnyebbüléstől. Megszabadultam Theótól, izzadt tenyerétől és súlyos testétől. Kisiettem a börtönömként szolgáló sarokból, mert attól féltem, valahogy majd újra beszorulok oda, és a lehető leggyorsabban megigazítottam a nadrágomat. A sokk útját állta a könnyeimnek, de hiába éreztem magam stabilnak, láttam, hogy remeg a kezem.

Theo látszólag sejtette, hogy bajban van, ezért lépett egyet a másik irányba, de Donovan megragadta a karját, és visszarántotta.

– Netán mondtam, hogy végeztünk? – Theo nagyobb darab volt Donovannél, de őt mintha ez egyáltalán nem érdekelte volna.

Reszkető ajkamba haraptam és átkaroltam magam. Donovan talán nem félt, de én igen. Túlságosan féltem ahhoz, hogy segítséget hívjak. Túlságosan kába.

– Hé, nem tudom, mit hittél, de… – kezdte Theo, de Donovan félbeszakította.

– Te nem beszélhetsz – rántotta meg újra Donovan Theo karját. Erősen. – Sabrinán múlik, hogy akar-e feljelentést tenni. Sabrina? – nézett rám Donovan, zöld szeme belém fúródott, és olyan fürkészően nézett, mintha attól félne, hogy elvesztem.

Talán tényleg elvesztem.

Nagyokat pislogtam. Kérdezett valamit.

– Tessék? – sikerült kinyögnöm.

– Szeretnél feljelentést tenni Theo ellen?

A valóság súlya teljesen letarolt. Szexuálisan bántalmaztak. Az a seggfej belém dugta az ujját. Ha Donovan nem jelenik meg, már megerőszakolt volna.

Epét nyeltem.

Még szép, hogy szeretnék feljelentést tenni. De…

Újra átgondoltam. Gyorsan elképzeltem a helyzetet – gazdag fehér fiút erőszakkal vádol egy senki. Alkoholos befolyásoltság. Valódi erőszakos közösülés nem történt. Az ösztöndíj veszélyben lehet. Esélytelen, hogy a javamra döntenének, akármennyire is akartam. Akármennyire is szüksége volt a világnak bátor harcosokra az erőszakot átélt nők miatt, én nem ezt akartam. Szégyelltem magam miatta, de az én igazságom ilyen volt.

– Semmi baj – motyogtam, miközben végigfolyt egy könnycsepp az arcomon. Csak el akartam felejteni. Hazamenni, megfürdeni. Úgy tenni, mintha mindez soha nem történt volna meg.

– Tessék? – kérdezte Donovan, ezzel kényszerítve, hogy megismételjem.

– Nem teszek feljelentést – mondtam hangosabban. – Sajnálom. – Nem is tudtam, kitől kérek bocsánatot. Magamtól. Minden erőszakon átesett áldozattól, aki soha nem láthatta támadóját bilincsben.

– Rendben. – Donovan elengedte Theo karját, de amikor Theo odafordult hozzá, Donovan tökön térdelte. – Rosszabbat érdemelsz, seggfej. Sajnos az amerikai igazságszolgáltatástól valószínűleg nem kapnál sokkal súlyosabb büntetést. A Keepben viszont komolyabb büntetést adunk. Nem látunk itt szívesen. Nem üzletelhettek többet a családjainkkal. Felszámoljuk a befektetéseiteket a King-Kincaidnél. Most pedig tűnj el a birtokomról! Összevérezed a Ferragamómat.

Theo a kézfejével letörölte az orrából csöpögő vért, aztán úgy hajolt előre, mintha ellen akarna szegülni Donovannek. Aztán viszont úgy tűnt, jobban meggondolta, és lépett egyet hátrafelé.

– Rendben. Rendben, Kincaid. Nem tudtam, hogy ezt magadnak tartogatod.

– Takarodj innen! – Donovan soha nem emelte fel a hangját, de hangszíne, szeme és testtartása magáért beszélt. Theo elment.

Én még mindig reszkettem és sírtam. Letöröltem a könnyeimet, és már fordultam volna, hogy megköszönjem Donovannek, amikor egy autó megállt a padkánál. Így hát odafordultam. A kísérőm volt az. Micsoda időzítés.

Mire visszafordultam Donovanhez, ő már a lépcsőn felfelé sétált a bejárati ajtóhoz, búcsú nélkül. Még azt sem kérdezte meg, jól vagyok-e.

A hazaúton végig sírtam. Nagyjából egy órán át sírtam a zuhany alatt. Órákkal később, magzatpózban kuporogva az ágyamon döbbentem rá, hogy Donovan Ferragamója a bakancsát jelenti. Ami be volt kötve. Látta a helyzetet a hálószobaablakából, aztán alaposan bekötötte a cipőjét, mielőtt lejött megmenteni engem.