Shelley Read

AKÁR A FOLYÓ

Fordította: Dávid-Goitein Zsófia

A mű eredeti címe: Go As a River

© Shelley Read, 2023

International Rights Management:

Susanna Lea Associates on behalf of Spiegel & Grau, LLC

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2023

Magyar fordítás © Dávid-Goitein Zsófia, 2023

Minden jog fenntartva.

Ez egy kitalált történet. A nevek, szereplők, helyszínek

és események a szerző képzeletének szüleményei,

vagy a valóságtól eltérően kerültek megjelenítésre.

Bármilyen hasonlóság valós – élő vagy holt –

személyekkel, intézményekkel, eseményekkel vagy

helyszínekkel, csak a véletlen műve.

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből

részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-258-2 (papír)

ISBN 978-963-614-259-9 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport

gondozásában, 2023-ban

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Gábor Lívia

Felelős szerkesztő: Peiker Éva

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Marianne Issa El-Khoury/TW

Borítófotók: Getty Images és Alamy

Magyar borító: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

Szüleimnek és segítőimnek,

Richardnak és Kathrynnek.

Ösztönzőimnek,

Averynek és Owennek.

És a mindenemnek,

Eriknek.

„Egyszer majd azt mondod az erdőnek,

a tengernek, a hegyeknek – a világnak:

most már készen állok.”

ANNIE DILLARD

Előszó

Képzeld el, mi lehet egy tó sötét mélyén! Hajókról lehullott törmelék, melyet lassan és puhán beborít a moszat… Bánatos halak élik életüket a horgoktól távol. Képzeld el a tó hínárjait, ahogy hajlékony, láthatatlan nők módjára táncolnak! Képzeld el, hogy a tó partján állsz, hullámzik a víz, és a cipőd orrát nyaldossa. Lépj közel ehhez a csendes, számodra idegen világhoz, mely oly távoli, akár a Hold, és ahová nem jut el a hang, a meleg, a fény!

Az én otthonom a tó fenekén rejtőzik. Örökké sárral borított farmunk maradványai egy elsüllyedt hajóra emlékeztetnek. Mostanra pisztrángok vették birtokba a hálószobámat és a szalont, ahol annak idején minden vasárnap összegyűlt a család. Az istállók és a csűrök szétrohadtak. A kiálló vezetékeket belepte a rozsda. Az egykor termékeny talajon ma már a fű sem nő.

A Blue Mesa víztározó létrehozása a történelemkönyvek szerint hősies és nagyszabású tett volt, amellyel a Colorado folyó mellékfolyóiból a száraz délnyugatra vezették az értékes vizet. Az egykor vad Gunnison folyót merő jó szándékból akarták tóvá duzzasztani – de számomra egészen mást jelent ez a történet.

Annak idején térdig gázoltam a Gunnisonban, amely száguldva, tajtékozva haladt keresztül a völgyön, ahol születtem; hátterében ott magasodott a hatalmas, kietlen Big Blue vadon. Emlékszem Iola városára, ahol minden napot illatozó reggelivel kezdtünk. Emlékszem a nyüzsgő tanyákra és a farmokra; emlékszem, mikor világította meg a nap a főút keleti oldalát a vasúti sínek és az iskolaudvar között, hogy aztán megcsillanjon az apró templom piros-kék üvegablakain. A 9:22-es, a 14:05-ös és a 17:47-es vonathoz igazítottam az életem. Emlékszem a városban az összes kerülőútra és sétányra, a lakókra és a gyümölcsöskertünk legidősebb, göcsörtös, vén fájára, amelyen a legzamatosabb őszibarack termett. De mindenekelőtt a hely szomorúságára emlékszem.

Iola temetőjét egykor jó szándékkal jelölték ki a domb tetején: ma is ott áll a fehér vaskerítés mögött, vastag hótakaró súlya alatt roskadozva. Csak remélni merem, hogy családtagjaim fejfái valóban az ő maradványaik felett magasodnak. Ugyanez a jó szándék volt az, amely víz alá temette az egész várost, a coloradói Iolát.

Képzelj el egy csendes, elfelejtett, lassan szétmálló várost annak a tónak a fenekén, mely egykor folyó volt! Talán felmerül benned, hogy vajon egy város minden örömét és fájdalmát elmoshatja-e az egyre emelkedő áradat: biztosíthatlak, hogy nem. Ifjúkorunk tájai alapozzák meg létünket. Magunkkal viszünk mindent, amit az évek során kaptunk, és a veszteségek terhét is cipeljük. Így válunk azzá, akik most vagyunk.

ELSŐ RÉSZ

1948–1949

Első fejezet

1948

Nem volt különösebben érdekes.

Legalábbis első látásra.

– Elnézést! – szólt a fiatalember, miközben koszos mutató- és hüvelykujjával megemelte piros baseballsapkáját. – Ez az út a szállóhoz?

Ilyen egyszerű. Egy ápolatlan idegen csak úgy leszólít a főúton, amikor a North Laura kereszteződéshez érek.

Szénfekete volt az overallja és a kézfeje is, amiből arra következtettem, hogy gépolaj van rajta; vagy esetleg a mezőn dolgozott, bár annál koszosabbnak látszott. Még az arca is maszatos volt. Sötét arcbőrén csak úgy csillogott a verejték. A sapkája alól kilógott egyenes szálú, fekete haja.

Az őszi nap kezdetben pont olyan átlagosnak tűnt, mint a rántotta és a zabkása, amelyet reggelire készítettem. Tettem-vettem a ház körül, elláttam az állatokat, a reggeli hűvösségben leszedtem két kosárra való késői barackot, aztán a biciklimre rögzített, rozoga utánfutón kiszállítottam őket, majd hazamentem ebédet főzni. Még nem sejtettem, hogy ez a nap más lesz, mint a többi. Később jöttem rá, hogy a különleges dolgok úgy rejtőznek a felszín alatt, mint a tenger mélyén megbújó, titokzatos világ.

– Ez az út vezet mindenhová – válaszoltam.

Nem akartam vicces lenni, és nem így akartam felhívni magamra a figyelmét, de a testtartásából és a halvány mosolyából arra következtettem, hogy mulatságosnak találta a választ. Pillantása láttán megremegett a gyomrom.

– Úgy értem, nagyon kicsi ez a város.

Próbáltam magyarázkodni és jelezni, hogy nem az a fajta lány vagyok, akit a fiúk észrevesznek és leszólítanak az utcán.

Az idegen szeme olyan sötét és fényes volt, mint a holló szárnya. Kedvesség sugárzott belőle – leginkább ez az, ami megmaradt bennem, ha a szemeire gondolok. Az első pillantástól az utolsóig olyan szelídség és gyengédség áradt belőle, akár egy túlcsorduló patak. Egy ideig csak bámult rám, továbbra is vigyorogva, aztán megigazította a sapkáját, és elindult a főút végén található Dunlap szálló irányába.

Tény, hogy ez az út vezetett mindenhová. Dunlapék szállóján kívül az Iola Hotel állt a módosabb látogatók rendelkezésére, hátsó frontján kocsmával a szegényebbeknek. Volt még töltőállomás, vaskereskedés, posta, valamint egy kávé- és szalonnaillatot árasztó kávézó. Aztán ott volt még Chapman csemege- és élelmiszerboltja is, ahová a vásárláson kívül pletykálkodni jártak az emberek. Az utca legvégén, a nyugati oldalon magasodott a zászlórúd, az egykori általános iskolám és a fehér deszkákból ácsolt templom között, ahová, amíg anyám élt, minden vasárnap ellátogattunk – a legszebb ruhánkban. Mindezeken túl a főút hirtelen véget ért a domb aljában, akár egy rövid kijelentő mondat, amelynek a végére pontot tesznek.

Ugyanabba az irányba tartottam, mint az idegen, ugyanis el akartam rángatni az öcsémet a benzinkút mögötti kártyabarlangból. Mivel nem szerettem volna követni az ismeretlent, megálltam, tenyeremmel védve szememet a délutáni napfénytől, és figyeltem, ahogy továbbmegy. Lassan haladt, mintha mindig csak a következő lépés megtétele lenne a cél. A karját lazán lelógatta, a feje pedig mintha lemaradt volna egy lépéssel. Koszos, fehér pólója feszült az overall pántja alatt. Vékony volt, de a kétkezi munkások módján izmos is.

Mintha megérezte volna, hogy nézem, hirtelen megfordult, és olyan szélesen elmosolyodott, hogy piszkos arcából csak úgy világított a fogsora. Ijedten szisszentem fel, amiért rajtakapott, hogy bámulom. Még a nyakamat is elöntötte a forróság. Erre megigazította a sapkáját, megfordult, és ment tovább. Bár nem láttam az arcát, biztos voltam benne, hogy vigyorog.

Ma már tudom, hogy ez volt a sorsdöntő pillanat. Visszafordulhattam volna a North Laura irányába, hogy hazamenjek, és elkészítsem a vacsorát. Hagyhattam volna, hogy Seth egyedül botorkáljon haza a kocsmából, aztán hullarészegen összetalálkozzon apával és Og bácsival a kapuban. Átmehettem volna az út túloldalára, így a néha arra zötyögő járművek és a sárguló nyárfasor is elválasztott volna az idegentől. Csakhogy nem ezt tettem, így minden megváltozott.

Inkább lassan léptem egyet, aztán még egyet. Ösztöneim azt súgták, hogy minden egyes lépésnek oka és jelentősége van.

Senki nem mesélt nekem a vonzalomról. Túl fiatal voltam még, amikor anyám meghalt, ezért nem osztotta meg velem az ilyen jellegű titkait; és nem tudom elképzelni, hogy erre valaha is sor került volna. Csendes, visszafogott asszony volt, aki rendkívüli módon alávetette magát Isten akaratának. Amennyire emlékszem, szeretett minket az öcsémmel, de az érzelmeit inkább szigorú utasítások mögé rejtette, és folyton attól rettegett, hogyan fogunk megítéltetni, ha eljön a végítélet napja. Időnként megpillantottam arcán a gondosan elfojtott indulat jeleit, amelyet aztán a hátunkon vezetett le a fekete légycsapó segítségével. Néha felfedeztem rajta a könnyek nyomait imádkozás után; azt viszont soha nem láttam, hogy megcsókolta vagy átölelte volna apánkat. Annak ellenére, hogy szüleim szoros szövetségben igazgatták a családi ügyeket és a farmot, nem tapasztaltam közöttük a mindent elsöprő szerelem jeleit. Ez a terület számomra mindig homályos maradt.

Egy dolgot leszámítva. Amikor tizenkettő lettem, azon a bizonyos őszi alkonyaton kinéztem a szalonunk ablakán, és láttam, hogy Lyle seriff hosszú, fekete-fehér autójával bekanyarodik a vizes-kavicsos feljárón, és lassan közelít apám felé, aki a kertben állt. Bár a leheletem párát hagyott az üvegen, még ezen keresztül is láttam, ahogy apa lassan térdre rogy a sárban. Arra vártam, hogy anya, az unokatestvérem, Calamus és Vivian néni, akik órákkal azelőtt elvitték a barackot Canyon Citybe, végre hazaérjenek. Apa is őket várta. Olyan ideges volt, hogy egész délután gyűjtötte a nedves faleveleket a fűből, holott máskor mindig ott hagyta őket a fák alatt, hogy a tél folyamán lassan komposzttá bomoljanak. Amikor apa összeomlott Lyle szavai hallatán, gyermeki szívem rögtön két hatalmas igazsággal szembesült: az egyik, hogy a hiányzó családtagjaim soha többet nem jönnek haza, a másik, hogy apa őszintén szerette anyát. Soha nem beszéltek nekem az érzelmeikről, és nem mutatták ki, amit egymás iránt éreztek, de rájöttem, hogy a maguk csendes módján szerették egymást. Az ő titokzatos viszonyukból és apám könnytelen, komor tekintetéből, amikor bejött a házba, és tárgyilagosan közölte velem és az öcsémmel anyánk halálát, megtanultam, hogy a szerelem csakis két emberre tartozik. Nekik kell táplálniuk, és meggyászolniuk, ha elvész. Senki másnak nincs hozzá köze. Olyan, mint egy titkos kincs vagy egy saját fióknak szánt szerelmes költemény.

Ezt leszámítva semmit sem tudtam a szerelemről, főképp arról nem volt fogalmam, hogyan kezdődik. A vonzalom kiszámíthatatlan és megmagyarázhatatlan. A fiúk egy része továbbmegy anélkül, hogy észrevenne; a következő viszont ki tudja, miért, elemi erővel hat ránk, és vonzani kezd, mint a gravitáció.

A fiú és köztem már csak félsaroknyi volt a távolság: egy időben és egy irányba vitt az utunk, ugyanabban a kicsiny, coloradói városkában. Miközben követtem, azon gondolkodtam, akárhonnan is jött, akárhol lakik, eddig úgy éltünk le tizenhét évet az életünkből (lehet, hogy ő többet, de az is lehet, hogy kevesebbet), hogy fogalmunk sem volt egymás létezéséről. Most viszont úgy összefonódik a sorsunk, mint a North Laura és a főút.

Minél inkább csökkent közöttünk a távolság, annál jobban felgyorsult a szívverésem. Először három, aztán már csak két ház választott el minket, amikor észrevettem, hogy lassít.

Nem tudtam, mit tegyek. Ha én is lassítok, tudni fogja, hogy miatta teszem. Márpedig nem akarok túl nagy figyelmet szentelni egy idegennek. Ha viszont úgy haladok, mint eddig, rögtön utolérem, és akkor mi lesz? Vagy, ami még rosszabb, lehagyom, és kedvére bámulhat. Biztosan feltűnne neki a suta járásom, a csupasz lábam az agyonhordott bőrcipővel, a kinőtt, ódivatú gesztenyebarna iskolai egyenruhám, és a teljesen átlagos, utoljára a múlt vasárnapi fürdéskor megmosott barna hajam.

Inkább lassítottam. Mintha megérezte volna, ő is így tett. Ismét lassítottam, erre ő alig mozdult, végül megállt. Nem volt más választásom, mint ugyanezt tenni. Olyanok voltunk, mint két szerencsétlen szobor a főút kellős közepén.

Éreztem, hogy játékból nem mozdul. Én viszont azért álltam, mint a cövek, mert féltem, és nem tudtam, mit tegyek; miközben éreztem a vágy első, rám törő hullámait. Csak néhány perce, alig egy saroknyira innen találkoztam ezzel a fiúval, mégis felkavart, mint egy kavics a patak tükrét.

Nem hallottam közeledni az orvos feleségét, sem a babakocsi kerekének nyikorgását. Amikor Mrs. Bernette megállt mellettem a kisbabájával, és próbált valahogy kikerülni, hatalmasat ugrottam. Mrs. Bernette gyanakodva rám mosolygott, felvonta vékonyra szedett szemöldökét, mintha szavak nélkül akarna kérdőre vonni, aztán csak annyit mondott:

– Torie!

Alig tudtam biccenteni üdvözlésképpen, és a kisbaba nevét is elfelejtettem. Halványan dereng, hogy megsimogattam a kis szőke kobakját.

Az idegen egy kicsit odébb húzódott, hogy Mrs. Bernette el tudjon haladni. Az asszony alaposan végigmérte, aztán halványan elmosolyodott, amikor a fiú megemelte a sapkáját, és asszonyomnak nevezte. Mrs. Bernette a homlokát ráncolva visszapillantott rám, mintha egy rejtvényt akarna megfejteni, aztán továbbment.

Kétségkívül egy rejtvény szereplői voltunk, a fiú és én. És ez a rejtvény így szólt: közös szálon közös sors, mi az? A válasz: marionettbábok.

– Victoria! – szólalt meg barátságosan az idegen, aztán megfordult, és a szemembe nézett. – Követsz?

Úgy tűnt, érzékelte, hogy ő került fölénybe, és egyformán jól szórakozott a saját szellemességén és azon, hogy látszólag sikerült zavarba hoznia.

– Nem – válaszoltam kurtán, remegő hangon, mint egy gyermek, akit lopáson kaptak.

A fiú keresztbe fonta napbarnított karját, és nem szólt semmit. Nem tudtam, hogy még mindig a kérdése jár-e a fejében, vagy esetleg rajtam és a pillanat véletlenszerűségén gondolkodik.

Amikor már nem bírtam tovább a számomra kínos csendet, kihúztam magam, és határozottan nekiszegeztem a kérdést:

– Honnan tudod a nevem?

– Figyelek – válaszolta nyersen, mégis visszafogottan. – Victoria – ismételte lassan, élvezettel ejtve ki a szót. – Királynőhöz illő név.

Zilált külseje dacára volt benne valami vonzó. Igyekeztem tartani a távolságot, mégis megérezhette, mi jár a fejemben.

– Sétálnál velem? Mármint, mellettem. Amolyan rendes módon – kérdezte, de már előtte is láttam a szemén, hogy el fog hívni.

Csak álltam, mint a cövek. Persze hogy szerettem volna mellette sétálni, de valami furcsa, tinédzserkori szemérmesség vagy illendőség visszatartott. Vagy talán az előérzetem.

– Köszönöm, nem. Nem… úgy értem… Nem ismerlek.

– Wil vagyok – mondta, mielőtt megkérdezhettem volna a nevét. – Wilson Moon.

Egy pillanatig hagyta, hogy a fülemben csengjen a neve, aztán tett felém egy lépést, és kinyújtotta a kezét.

– Nagyon örvendek, Victoria kisasszony! – mondta a lehető legőszintébben, és várta, hogy én is közelebb lépjek, majd kezet fogjak vele.

Kicsit hezitáltam, aztán pukedliztem egyet. Nem tudom, melyikünk lepődött meg jobban. Kisiskolás korom óta nem pukedliztem, de egyszerűen nem volt jobb ötletem. Féltem megérinteni a kezét, ezért kénytelen voltam más megoldást választani. Hirtelen nagyon kínosan éreztem magam. Vártam, hogy kinevessen, de nem tette. A vigyor helyét széles, őszinte, ragyogó mosoly vette át, amely egy pillanatig sem tűnt gúnyosnak. Biccentett, leengedte a karját, aztán zsebre vágta a kezét, és csak figyelt.

Furcsa volt csak úgy állni a tekintete kereszttüzében, de később rá kellett jönnöm, hogy Wilson Moon nem úgy mérte az időt, mint az emberek zöme. Mi több, sok egyéb tekintetben is eltért az átlagtól. Soha nem sietett vagy idegeskedett; és nem akarta mindenáron felesleges fecsegéssel kitölteni a két ember között beálló csend űrjét. Ritkán gondolt a jövőre, még annál is kevesebbet a múltra; inkább teljes erejével a jelen pillanatra koncentrált, és igyekezett minden percet megragadni anélkül, hogy azon töprengene, lehetne másként is. Ahogy a főúton álltam, még fogalmam sem volt minderről, de később, amikor szükségem volt rá, sikerült elsajátítanom ezt a bölcs hozzáállást.

Szóval igen, végül meggondoltam magam, és elfogadtam az ajánlatát, így azon a bizonyos októberi napon egymás mellett sétáltunk végig a főúton Wilson Moonnal, aki ettől kezdve már nem volt számomra idegen.

Bár csak udvariassági beszélgetést folytattunk, és az út sem volt hosszú, mire a szállóhoz értünk, és felkaptattunk a verandára, már egyikünknek sem akaródzott elválni. Ott maradtam vele az ajtónál, és egyre hevesebben vert a szívem.

Wil nem sokat árult el magáról. Amikor megkérdeztem, hogy a Wilt egy vagy két l-lel írják-e, egyszerűen vállat vont, és azt mondta, „ahogy tetszik”. Aznap délután mindössze annyit sikerült megtudnom Wilson Moonról, hogy egy doloresi szénbányában dolgozott, de menekülnie kellett.

– Elegem lett abból a helyből. Egy belső hang azt mondta: „Most indulj!” – mesélte.

A szénnel megrakott vagonok már éppen indultak a Durango–Silverton-vasútvonal felé, és amikor Wil meghallotta a vonatfüttyöt, úgy érezte, jelet kapott, hogy hagyja ott a bányát. Ahogy a vonat kigördült, a fiú felkapaszkodott az egyik vagon rozsdás lépcsőjén, és a szénkupac tetejére pattant. A főnök észrevette, és ordítva, szitkozódva, a sapkáját lengetve rohant a vonat után. Miután a bányáktól és az őrjöngő művezetőtől kellő távolságra ért a szerelvény, Wilson Moon a menetszélbe tartotta az arcát.

– Fogalmad sem volt, merre jársz, és hová tartasz? – kérdeztem.

– Nem számít – válaszolta. – Az egyik hely ugyanolyan jó, mint a másik, nem igaz?

Én kizárólag Iolát és környékét, valamint a Gunnison folyót ismertem. A kisvárost dél felől a hatalmas Big Blue vadon lankái, észak és nyugat felől pedig az Elk-hegység határolta. A folyó mentén farmok sokasága terjeszkedett. Az öcsém és én azon a farmon születtünk, amelyet apánk az édesapjától örökölt. A hatalmas vaságyban jöttünk világra, amely elfoglalta a ház végében lévő, világossárga szoba felét. Ezt a helyiséget kizárólag szüléskor és a vendégek elszállásolására használták, amíg Og bácsi hozzánk nem költözött a baleset után. Ez a farm nem volt különösebben jelentős. Nem volt nagy, mindössze tizenkilenc hektár, amely magában foglalta a pajtákat, a ház területét és a keskeny kocsifeljárót is, amely épp olyan hosszú volt, mint egy farkas üvöltése. Viszont a pajtáktól a hátsó kerítésig húzódó földünkön termett a legédesebb, legkerekebb és legszebb őszibarack egész Gunnison megyében. A hegyek havától jéghideg vizű, kanyargós Willow-patak határolta a birtokunk keleti felét, és ez öntözte a gyümölcsfákat, a szerény hagyma- és a burgonyaágyásokat. Éjszakánként a hálószobám ablakából hallottam andalító hangját, amely hamar álomba ringatott a keskeny ágyon, ahol addigi életem szinte minden éjjelét töltöttem. A távoli Tenderfoot-hegy fölött felbukkanó nap és a naponta háromszor áthaladó tehervonatok hosszú füttye szolgált számomra megbízható időmérőként. Tudtam, hogyan csillan meg a délutáni nap fénye az apró konyhaablakon, és a téli reggeleken merről világítja meg a hosszú fenyőasztalt. Tudtam, hogy tavasszal a krókusz és a lila szarkaláb bontja ki elsőként a szirmait, az erdei füzike és az aranyvessző pedig utoljára. Tudtam, hogy a kérészek rajzásakor szirti fecskék szállnak alá a folyó felszínére, és ez az a pillanat, amikor a szivárványos pisztráng fennakad apa horgán. És tudtam, hogy a legkegyetlenebb, ördögien sötét és baljós viharok mindig az északnyugati hegycsúcsok felől érkeznek, és olyankor az énekesmadarak, a hollók és a szarkák mindig elcsendesednek, mielőtt az égbolt leszakad.

Úgyhogy nem. Nem gondoltam, hogy minden hely ugyanolyan, és azon töprengtem, miért nem ismeri ez a fiú az otthon fogalmát.

– És a holmijaid? – kérdeztem, mert kíváncsi voltam vándormadáréletére.

Megvonta a vállát.

– Ugyanaz a helyzet – válaszolta, és úgy vigyorgott, mintha tudna valami olyat ezzel kapcsolatban, amit én nem. És valóban, később ő tanított meg a sallangoktól mentes élet mélységes, elemi igazságára, arra, hogy a létünk lényegéig hatolva már semmi más nem számít, csak a túlélés. Ha ezt akkor megosztja velem, valószínűleg el sem hiszem. Csakhogy az idő nagy tanítómester.

Nem volt ürügyem, hogy kövessem őt a szállóra. Egy lánynak nyomós indok és megfelelő kíséret nélkül nem volt tanácsos bemennie egy effajta motelbe, főleg nem egy idegen fiú társaságában. Nemsokára vacsoraidő, és még mindig előttem állt a lehetetlen feladat, hogy elrángassam Sethet a pókerasztaltól, és hazavigyem, mielőtt apa megérkezik a munkából Mr. Mitchell kaszálójáról.

Úgy döntöttem, eljött az idő a búcsúzásra.

– Nos… – kezdtem, de nem indultam el. Vártam, hogy vegye a lapot, és ő tegye meg a következő lépést, de ő megőrizte nyugalmát, és mosolyogva nézett, miközben néha felpillantott az alkonyodó égre, mintha az elsuhanó felhőkből akarna olvasni.

– Jobb, ha most megyek – mondtam végül. – Még vacsorát kell készítenem.

Wil ismét felnézett az égre, aztán megkérdezte, találkoznék-e vele másnap, megmutatnám-e a környéket, és ennék-e vele egy sütit vagy ilyesmit.

– Csak téged ismerlek ebben a kis porfészekben.

– Nem ismersz. Legalábbis nem nagyon.

– Dehogynem – kacsintott. – Te vagy Victoria kisasszony, Iola királynője.

Játékosan bókolt, mintha tényleg a királynő előtt állna, én pedig nevettem. Aztán felegyenesedett, és olyan hosszasan nézett a szemembe, hogy azt hittem, elolvadok a tornácot beragyogó alkonyi nap utolsó sugaraiban. Nem mondott mást, mégis úgy éreztem, mintha különös dolgokat tudna rólam. Közelebb lépett. Mély levegőt vettem, először lélegezve be sajátos, erős és hívogató pézsmaillatát. Egy pillanatra elvesztem sötét szemeinek mélységében.

Hogyan élhettem tizenhét évig anélkül, hogy belegondolnék, észrevesz-e valaki? Hogyan lehet leélni tizenhét évet anélkül, hogy belegondolnánk, ismer-e minket valaki úgy igazán? Korábban soha nem jutott eszembe, hogy valaki a dolgok mélyére, a szívemig láthat. Akkor ott, a szálló piszkos lépcsőjén állva az az érzésem támadt, mintha olyan fény világítana át rajtam, amelyet a Wilson Moonnal való találkozás előtt elképzelni sem tudtam.

Szégyenlősen hátraléptem, aztán igent mondtam a másnapi találkozóra. Szerettem volna többet megtudni róla. Mintha arra vágytam volna, hogy a rejtőző nap megjelenjen az égen, és beragyogja a kék eget. De mielőtt megbeszélhettük volna, mikor, hol és főleg milyen ürüggyel találkozzunk, ismerős hang harsant az utca irányából. Úgy hatott rám, mint egy pofon.

– Torie!

Seth, az öcsém tántorgott az utca közepén, bal kezében egy sörösüveget szorongatva.

– Torie! Mit keresel a mellett a mocskos barom mellett? – dadogta, miközben az üveggel Wilre mutatott, az aszfaltra lötykölve a sör egy részét.

– Az öcsém. Részeg – magyaráztam suttogva Wilnek, gyorsan közelebb hajolva hozzá. – Most mennem kell! – hadartam, és leszaladtam a lépcsőn, aztán odarohantam Sethhez, nehogy valami kárt okozzon.

– Ki ez az alak? – motyogta Seth, a szája sarkában cigivel. Úgy tűnt, inkább Wilhez beszél, mint hozzám.

– Senki – válaszoltam, és kezemet a vállára téve hátulról lökdöstem, úgy irányítva őt végig a főutcán a North Laura kereszteződés irányába, mintha egy makacs öszvért terelgetnék. Seth egy évvel fiatalabb, mégis jóval magasabb volt nálam. Már majdnem tizenöt éves volt, amikor lehagyott, és az elmúlt fél évben is legalább öt centit nőtt. Én sem voltam magas, ő pedig a korabeli srácokhoz viszonyítva alacsonynak tűnt, viszont testfelépítését és temperamentumát tekintve leginkább egy bokszolóra emlékeztetett. Erőlködve próbáltam őt elvonszolni Wil és a kíváncsiskodók tekintete elől, és igyekeztem minél előbb hazaérni.

– Csak egy fiú, aki útbaigazítást kért – hazudtam, bár negyedórája még ez lett volna az igazság. – Erre járt.

– A kurva anyját ennek a…

– Bűzlesz, Seth! – vágtam közbe. – Mint a disznóól, amit jobb lenne kitakarítanod, mielőtt apa hazaér!

– Szarok apára! – dörmögte ittasan, aztán szívott még egy slukkot a cigarettából, és a földre hajította.

– Csak most az egyszer tedd, amit mondok, és megspóroljuk a veszekedést!

Átléptem a cigarettát, aztán visszanéztem a vállam fölött, és láttam, hogy Wil még mindig a verandán áll, és kifürkészhetetlen tekintettel bámul utánam.

– A szaros disznók előbb repülnek ki az ól ajtaján, mint hogy én parancsot fogadjak el tőled, kislány. Azt hiszed…

– Fogd be, Seth! Fogd már be a szád!

Egyszerűen képtelen voltam tovább hallgatni. Sokkal jobban gyűlöltem az öcsémet abban a pillanatban, mint addig bármikor, és ennek a gyűlöletnek valahogy köze volt Wilhez. Köze volt apámhoz, Og bácsihoz, a félig már elfelejtett anyámhoz, az unokatestvéremhez és a nagynénémhez is. Csakhogy a Seth iránt érzett gyűlöletem szúrós és ragacsos volt, mint a bogáncs, és napról napra erősödött bennem.

Teljes erőből taszigáltam. Minden egyes ütésem után lépett egyet előre, közben egész úton felváltva káromkodott, nyavalygott és ivott, de nem küzdött ellenem. Talán túl részeg volt, vagy ő is pontosan tudta, hogy még napnyugta előtt ki kell takarítania a disznóólat.

Lekanyarodtunk North Lauránál. Egy vékony, kitaposott ösvény kígyózott a gazban a farmunk irányába, a bolondos Ruby-Alice Akers fenyőkkel borított birtokán és egy széles, füves mezőn keresztül. Ez volt a legrövidebb út az otthonunk és a város között, ezért Seth és én számtalanszor jöttünk erre együtt. Amikor kisgyermekek voltunk, anya mindig megkérte Sethet, hogy vigyázzon rám az oda- és visszaúton, pedig ő fiú létére messze nem volt olyan megbízható, mint én, ráadásul fiatalabb is volt nálam. Ahogy idősebbek lettünk, a szerepek felcserélődtek, és már én vigyáztam őrá. Nem azért, mintha bárki megkért volna, hanem mert tudtam, hogy a magam és apánk érdekében szemmel kell tartanom Sethet. De hiába minden próbálkozás, nem tudtam megóvni az öcsémet a saját ballépéseitől, és amúgy is átkozottul belefáradtam már.

Próbáltam siettetni, ezért erősebben toltam, mire ismét botladozni és káromkodni kezdett. Aztán elejtette a sörösüveget. Mielőtt egyáltalán észrevettem volna, hogy az üveg a földre esett, megbotlottam benne, az oldalamra és a könyökömre zuhantam, magammal rántva Sethet. Látszólag csak néhány apróság történt. Egy részeg fiú leejtett egy sörösüveget, kificamodott egy boka, és elszakadt egy ruha ujja. Csakhogy időnként az apró dolgok változtatják meg gyökeresen az életünket. Egy szenet szállító vonat füttye, egy ismeretlen felbukkanása az útkereszteződésnél, egy porban heverő sörösüveg. Hiába is próbáljuk meggyőzni magunkat az ellenkezőjéről, de életünk pillanatait nem tudjuk olyan gondosan megválogatni, mint a fáról szüretelt őszibarackot. Az önmagunk felé vezető végtelen vándorúton csak azt tudjuk leszüretelni, amit megtermeltünk.

Néhány kába pillanatig csak feküdtem a porban. Seth felkacagott, aztán elhallgatott. Fájdalom hasított a lábamba. Ahogy óvatosan felemeltem a felsőtestem a földről, egyszer csak ott termett Wil, és olyan gyengéden emelt a karjába, ahogy az újdonsült férjek szokták a feleségüket. Bár nem volt ott semmiféle küszöb, csak egy hervadt aranyvesszőkkel és magas füvekkel borított mező, úgy emlékszem erre a pillanatra, hogy ez volt a kezdet. Amikor lágyan és könnyedén a szénporos mellkasához ölelt, nem ellenkeztem, és nem akartam mindenáron kiszabadulni a szorításából, hogy a fájós lábamra álljak.

– Követtél – állapítottam meg ellentmondást nem tűrő hangon.

– Igen – vágta rá, aztán Sethre nézett, aki ájultan hevert az ösvényen. – Mit csináljunk vele? – kérdezte.

– Az égvilágon semmit – válaszoltam Wil legnagyobb meglepetésére.

„Az égvilágon semmit”, ismételtem magamban, igencsak megdöbbenve a saját lázadásomon. Tényleg ott akartam hagyni az öcsémet a porban, továbbutazva az idegen karjában.

Reszketni kezdtem. Hogy a fájdalom, a harag vagy a szerelem első jelei miatt, nem tudom. Talán mindhárom közrejátszott. Mindenesetre úgy reszkettem, mintha Wil egy jéghideg patakból mentett volna ki. Ahogy elindult, szorosan a nyakába kapaszkodtam. Kicsit biccentett, helyeslően. Gyermeknek éreztem magam a karjában, és gyermeki naivsággal bíztam benne. Pedig egyáltalán nem volt rám jellemző, hogy minden fenntartás nélkül elfogadom egy ismeretlen segítségét, főképp, ha ilyen furcsa az illető. Most mégis én voltam az a lány a karjában. Egész életemben ezen az ösvényen jártam, de soha nem így. Olyan érzésem támadt, mintha teljesen megváltozott volna minden. Apa jó eséllyel már vár, Og bácsi pedig a kerekesszékben ül az ablaknál vagy a verandán, ahogy mindig: látni fogják, ahogy egy idegen karjában megérkezem. Azok után, hogy évekig rettegtem apa véleményétől és Og bácsi haragjától, most egyáltalán nem érdekelt, mit gondolnak, vagy mi lesz a reakciójuk. Wil erős karjában olyan biztonságban éreztem magam, hogy apa és Og bácsi, a tekintély és az illendőség csupán halovány árnyéknak tűnt számomra. Még a tetteim várható következményei is eltörpültek előttem, akárcsak a hegyek a távolban.

Egy átlagos lányként indultam el reggel a farmról, egy teljesen átlagos napon. Nem tudtam, mi változott meg bennem, de abban biztos voltam, hogy más emberként térek haza, mint ahogy elmentem. Úgy éreztem magam, mint a felfedezők, akikről az iskolában tanultam: a tenger végtelenségéből érkezve egyszer csak megpillantottam egy titokzatos, távoli partot. A bennem élő Magellán nem tudta még, mire lelt. Wil széles vállára hajtottam a fejem, és azon gondolkodtam, ki lehet, honnan jött ez a csavargó, és vajon meddig marad egy helyen.

Második fejezet

Már feltűnt a távolban a házunk fehér épülete, aztán megpillantottam a düledező baromfiudvart, a disznóólat és a foltos szürke istállót is, amelyben a szerszámokat, a kosarakat és a heréltünket, Ábelt tartottuk. A baleset előtti nyár óta nem festettük le a kerítést, és a farm többi részét sem tartottuk úgy karban, mint azelőtt. Az azóta eltelt öt évben csak nagyon kevés dolgon változtattunk a farmon, és nem volt már ott az unokatestvérem, Calamus, hogy – anyám útmutatásai alapján – elvégezze a szükséges javításokat. A farmunk lassan lerongyolódott, akár egy szétfoszló, egykor fehér vászonzsák. Olyan lassan következett be a változás, hogy mindeddig fel sem tűnt. De most, hogy Wil szemével próbáltam szemlélni az otthonomat, rájöttem, mennyire más lett minden. Egész életemet a farmon töltöttem, ő viszont most látja először, ezért még kellemetlenebbül érintett a kosz és a pusztulás látványa.

Legszívesebben elmondtam volna neki, hogy valójában nem vagyunk ilyen rendetlenek, legalábbis én nem. Csak történt egy baleset, és…

Az elénk táruló látvány azonban minden kétséget kizáróan alátámasztotta a családom hanyatlásának tényét.

A kopott, rogyadozó épületek képéhez még egy részeg, porban fetrengő öcs is társult; nem is beszélve apám rozsdás autójáról, amely hangosan zörögve közeledett az úton. Ahogy apa kiszállt, és elindult felénk, látszott a léptein, mennyire dühös. Og bácsi kigurult a kerekesszékkel a verandára, hogy közelebbről követhesse az eseményeket. Szemlátomást abban reménykedett, hogy dulakodás lesz a vége. Továbbra is Wil karjában maradtam, és ha akartam, sem tudtam volna szépíteni előtte a helyzetet. Legszívesebben a hátsó gyümölcsöskerthez szaladtam volna vele, hogy végre valami szépet is lásson. Lehunytam a szemem, és felkészültem, hogy apa egy szempillantás alatt véget vet az ismeretségemnek Willel.

Csakhogy legnagyobb meglepetésemre hátulról jött a támadás.

Seth volt az. Némán lopakodott utánunk, és a benne növekvő kontrollálatlan düh hatására hátulról nekiugrott Wilnek. A harc, ami ezután következett, még ma is egészen szürreálisnak tűnik számomra. Az emlékezetem csupán néhány lassított, homályos képet őrzött meg az egészből. Egy-egy részletre emlékszem csak, de azt ma sem tudnám megmondani, hogyan tett le Wil biztonságban a földre. Úgy pörögtek-forogtak körülöttem a fiúk, mint a tornádó, Wil madárként szökdécselve tért ki az öcsém dühödt csapásai elől. Tisztán emlékszem viszont arra a pontos, erős ütésére, amellyel végül Sethet a földre küldte. Az öcsém vérző orral és káromkodva elterült. Emlékszem, hogy ekkor ért oda apa, és felsegítette Sethet a földről, aztán a két fiú közé állt, és kinyújtott karjával igyekezett távol tartani őket egymástól.

Seth zihált, teljes testével apa tenyerének feszült, miközben folyamatosan átkozta Wilt, és megpróbált a közelébe férkőzni. Wil higgadtan hátrált, és olyan magabiztosan nézett Seth szemébe, mint a prédára leső farkas.

– Ki a fene vagy, fiam? – ordított apa Wilre, aztán rámordult Sethre is, és alaposan megmarkolta a pólóját, hogy visszatartsa.

– Wilson Moon vagyok, uram – válaszolta Wil nyugodtan, miközben továbbra is Sethet figyelve megigazította a sapkáját.

– Ez nekem a világon semmit nem mond! – vágta rá apa.

– Csak átutazóban vagyok, uram.

– Átutazóban? A lányommal a karodban és a fiammal a nyakadban? – kérdezte nyersen apám, miközben gyanakvó pillantással méregette Wilt.

– Igen, uram – válaszolta Wil anélkül, hogy magyarázkodni próbálna. – Az egyiküket felemeltem, a másikukat igyekeztem kikerülni.

Apa rám pillantott, ahogy a földön ültem. Végigmérte a megdagadt bokámat és a szakadt ruhámat, aztán anélkül hogy a szemembe nézett volna, megkérdezte, bántott-e a fiú.

– Nem – válaszoltam. – Ez az egész Seth hibája. A fiú látta, hogy megsérültem, ezért segített hazajutni. Ennyi az egész.

– Ez nem igaz! – hörgött Seth. – Ez a szemétláda követett minket, hogy rátegye a mocskos kezét a nővéremre.

Összeszedte minden erejét, aztán apának feszülve a levegőben hadonászott.

– Megöllek, te szemét! – ordította Wil felé.

Apa erre még erősebben szorította a grabancát, miközben összevont szemöldökkel nézett Wilre és rám. Csendre intette Sethet, és nekem szegezte a kérdést:

– Ez igaz?

– Nem! Seth teljesen részeg.

– Ez tény – mondta apa, és fáradtan a fiára nézett, aki végül feladta a küzdelmet, és úgy lógott a szorításában, mint egy rongybaba, miközben dühös kisgyermek módjára rugdosta a port.

Apa ismét végigmérte Wilt, aztán a szabad kezével intve így szólt:

– Hordd el magad, fiam! Többet meg ne lássalak a családom és a házam közelében! Világos?

– Igen, uram. Világos, mint a nap – válaszolta Wil a sapkáját igazgatva.

Megfordult, és rám sem nézett, csak elindult vissza a város felé vezető úton, a sárguló mezőkön keresztül. Egy darabig figyeltem, ahogy egyre távolodik a levendulaszínű alkonyatban, amely végül elnyelte alakját. Azon gondolkodtam, vajon a vasúthoz igyekszik-e. Ha szerinte minden hely egyformán jó, talán jobban teszi, ha olyan menedéket keres, ahol nem találkozik Sethtel. Nem gondoltam volna, hogy amint távolodott, ennek pont az ellenkezője jár a fejében: Iola minden más helynél különlegesebb lett a számára, és egyáltalán nem akart elmenekülni innen Seth miatt. Épp ellenkezőleg. Maradni akart, miattam.

– Ahogy távolodtam tőletek, egyfolytában azon gondolkodtam, hogyan juthatnék vissza hozzád – mesélte később, amikor betakarózva feküdtünk az ágyában.

Sokszor azt kívánom, bárcsak felszállt volna az első vonatra, hogy továbbmenjen innen, bárhová.

Apa undorodva ellökte magától Sethet, aki engedelmesen elbotorkált a disznóól irányába. Apám lehajolt, erőlködve felemelt, és elindult velem a ház felé. Wilhez képest soványnak és gyengének tűnt. Nem is az én súlyom alatt görnyedezett, hanem az anyám halála óta eltelt évek küzdelmei nyomták a vállát.

Nem mertem a nyakába kapaszkodni, ahogy Willel tettem, mert féltem, hogy elesik. Ahogy a farm, úgy apa is minden egyes nappal egyre sorvadt. Az én egykor erős apám olyan nehézkesen cipelt, mint egy idős, megfáradt öszvér. Legszívesebben megkértem volna, hogy tegyen le, és fél lábon ugráltam volna el a házig, de tudtam, hogy úgysem hagyná, ráadásul ki nem állhatta a szócséplést.

Ogden bácsi hatalmasat füttyentett, amikor apa a karjában felvitt a verandára, és elhaladtunk a kerekesszék mellett. A bácsikám sunyi vigyorából arra következtettem, hogy tetszett neki az előbbi jelenet, és egyáltalán nem érdekli a sebesülésem; mi több, alig várja az újabb konfliktust, amire amúgy minden esély megvolt. Apa ügyet sem vetett rá, csak bevitt a házba, lefektetett a kanapéra, aztán átment a konyhába, hogy felhívja dr. Bernette-et. Az anyám által varrott muszlinpárnákkal felpolcoltam a lábam, és vártam.

Anya ezt a szobát nevezte szalonnak. Csak vasárnap délutánonként használhattuk, amikor a fiúk és én tisztán és ápoltan hazatértünk a templomból. Órákig dámáztam Sethtel és Callal az elegáns, fonott szőnyegen hasalva, miközben anya a hintaszékben ült, és a Bibliáját tanulmányozta. Apa újságot olvasott, és gyakran elbóbiskolt az aranygyapjú kanapén. Vivian néni rendszerint átjött a panzióból, ahol lakott, és ilyenkor próbált csendben ülve varrogatni, de amikor szünetet tartott, mindig mesélt valamit, amit a Collier’sben olvasott, vagy a híradóban látott a mozifilm előtt Montrose-ban. Neki köszönhetően hallottam egyáltalán Hollywoodról és az olyan dallamos nevű hírességekről, mint Errol Flynn, Basil Rathbone, Greer Garson vagy az egyik nagy kedvencemről, Olivia de Havillandről, akit pont olyan szépnek képzeltem, amilyen a gömbölyű, lágy szótagokból álló neve. Anya őrültségnek nevezte az egészet, de én annál nagyobb örömmel hallgattam Viv néni történeteit. Nagynéném időnként rávette anyámat, hogy meghallgathassuk Stan&Pan műsorát a rádióban. A fiúk és én a hasunkat fogtuk a nevetéstől, de aztán Seth buta módon nekiállt verekedni Callal, mire anyám kikapcsoltatta a rádiót, és kizavart minket a szalonból. Vonakodva, mégis engedelmesen távoztam, mert addigra már hozzászoktam, hogy mások rosszasága miatt engem is büntetnek. Viv néni sajnálkozó tekintettel nézett utánam.

Ahogy a félhomályban ülve vártam, hogy az orvos odaérjen, és megvizsgálja a bokámat, eszembe jutott, hogy ha most anyám látna odafentről, bizonyára megszidna, amiért a kanapén pihentetem a lábam. A velem szemben lévő fehér polcon az ő porcelánkereszt-gyűjteménye sorakozott. Alatta az általa hímzett Biblia-idézetek egyike, amelyeket figyelmeztető és buzdító célzattal függesztett ki a ház különböző pontjain. Ezen egy imára kulcsolt kéz köré hímezve ez az ige szerepelt: „Neki növekednie kell, nekem pedig kisebbé lennem. János evangéliuma, 3:30.”

Elszégyelltem magam, amikor észrevettem, hogy a fakeretet már belepte a por. Az átellenben lévő falon egy másik, kék virágmintás szalaggal díszített hímzés lógott: „Én nem feledkezem meg rólad! Íme, tenyerembe véstelek be. Ésaiás próféta könyve, 49:16.”

Ekkor felbukkant bennem egy régi prédikáció emléke, amely erről az igéről szólt. Anya, aki mellettem ült, ennél a résznél megmozdult, és finoman megszorította a combomat, mielőtt gondosan visszahúzta volna a kezét az ölébe.

Még a függönyön keresztül is láttam Og bácsi fejét és a kerekesszék fa háttámlája körül kibuggyanó széles, hájas vállát. Bácsikám egy marék dohányt rágcsálva üldögélt a tornácon, miközben Wil útját követte a tekintetével. Időnként a szájához emelt egy üres kávés dobozt, beleköpött, aztán meghúzta az ezüstszínű laposüvegét.

Ogden ebben a szalonban udvarolt Vivian néninek. Akkoriban teljesen más ember volt, és nehezen tudtam összeegyeztetni az egykori kedves, jóképű egyetemi hallgató képét ezzel a tornácon ülő, megkeseredett férfival. 1941-ben találkoztak Vivvel egy tavaszi bálon a gunnisoni egyetemen, ahová Og járt. Vivian hívatlanul ment oda két barátnőjével, hogy táncoljanak, és magukba bolondítsák a fiúkat, akik persze nem tudtak nekik ellenállni, és végül megkérték a lányok kezét. Vivian a mulatság másnapjának reggelén megjelent a konyhában, és vigyorgott, mint a vadalma. Azt mondta, övé lett a legjobb srác az egyetemi buliról. Amikor a következő szombaton meghívta hozzánk Ogdent vacsorára, tudtam, hogy nem véletlenül lelkesedett annyira. Viv elbeszélése alapján Og nem volt olyan jóképű, mint Clark Gable az Ez történt egy éjszaka című filmben, viszont ellenállhatatlan volt, mint Fred Astaire az Egymásnak születtünkben. Egyik filmet sem láttam, ezért nem tudtam, mit ért ezalatt, de amikor Og megjelent a piros Pontiacjával, és olyan könnyed léptekkel siklott a verandánk felé, mintha a fellegekben járna, már értettem mindent. Viv hatalmasat sikkantott, aztán odaszaladt, hogy üdvözölje. Egész délután a haját sütötte és lakkozta, így makulátlan tincsekkel várta udvarlóját. Og kezet fogott apával a bejáratnál, aztán átnyújtott egy csokor virágot anyámnak. Piros csokornyakkendőjében és a viháncoló Vivvel a karján úgy vonult be a házba, mint egy piperkőc.

Egész este megállás nélkül szórakoztatott minket a történeteivel. Anyámat, aki pedig biztosan meglepődött a hevességén, többször is megnevettette, ami nem kis teljesítmény. Azért közben bizonyára aggódott is Ogden lelki üdvéért. Még soha nem ismertem senkit, aki látta a napfelkeltét a Grand Canyonnál, megmászta a San Juan-hegységet, utazott köteleken lógó fémszékeken, és a lábaira erősített deszkákon siklott le Észak-Idaho havas lejtőin.

Ogden mindezt megtette, néhányszor az öccsével, Jimmyvel együtt. Ahogy a történeteket mesélte, időnként annyira beleélte magát, hogy felpattant az asztaltól, és megmutatta, hogyan síelt. Karját L-alakban behajlította, a térdét megdöntötte és – kezében a képzeletbeli bottal – ide-oda ringatta a csípőjét. Suhogó hangokat hallatott, és az emlékeiben elmerülve ismét lesiklott a lejtőn, mi pedig az evést is felfüggesztve bámultuk. Vivian ragyogott a boldogságtól.

A következő alkalommal Og az öccsét, Jimmyt is magával hozta, ezért a srácok és az én legnagyobb örömömre még jobban szórakoztunk. Jimmy csak néhány évvel volt fiatalabb Ognál. Ugyanolyan víg kedélyű volt, mint a bátyja, csak még nála is hevesebben gesztikulált. Igyekeztek túlszárnyalni egymást, akárcsak a híres komikusok, Bergen és McCarthy, miközben életet és vidámságot hoztak a családunk életébe.

Og és Vivian a szüret előtt házasodtak össze. Az alkalomra anya és én halvány rózsaszín szalagokkal és a kertünkből szedett lila bugatölcsérrel díszítettük a templomot. Jimmy Ogden mellett állt, és vigyorogva várták, hogy Vivian végigvonuljon a templom padsorai között. Úgy néztek ki, mint akikből bármelyik pillanatban kitörhet a röhögés.

A templomban megjelentek közül akkor még senki nem sejtette, hogy három hónappal később a világ másik végén néhány politikus úgy dönt, hogy lebombáznak egy számunkra ismeretlen hawaii kikötőt, amelynek következményeképpen Ogdent és Jimmyt besorozták.

Úgy ötéves lehettem, amikor futótűzként terjedt el a városban a hír, hogy egy Mr. Massey nevű, Montrose-ban élő bankár elakadt a síneken a gyönyörű, elefántcsontszínű Auburn Speedsterével, és elütötte az érkező szerelvény. Az emberek azt beszélték, hogy Mr. Massey úgy összepréselődött a vezetőülésben, mint egy báb; mások szerint viszont a vonat kereke lefejezte, vagy kizuhant a nyitott kabrióból, egyenesen a vonat ütközőjére, és mielőtt kilehelte volna a lelkét, mélyen a mozdonyvezető szemébe nézett. Igazság szerint Mr. Massey már az ütközés előtt kiszállt az autóból, így elkerülte a balesetet. A nap végére viszont annyiféle történet keringett a városban, hogy majdnem mindenki odatódult, biciklistül, lovastul, autóstul, hogy a saját szemével lássa az összezúzott Speedstert. Én apával és Callal a barackot szállítottam, és a kettőjük ülése közé préselt, lefelé fordított kosár tetején ültem, amikor apa leállította a kocsit az út szélén, aztán kiszálltunk, és átvágtunk a síneken. Az Iolában csodaszámba menő, gazdagságot jelképező autóból, amelyet mindenki ámulattal nézett, amikor végiggördült a főúton, csak egy roncs maradt. Úgy nézett ki, mint egy hatalmas, összezúzott bádogdoboz.

A háború ugyanazt tette Ogdennel, amit a vonat Mr. Massey autójával: a felismerhetetlenségig szétrombolta a benne rejlő szépséget, a jövő ígéretét. Egy évvel később pedig a Viviant, Calt és anyámat elragadó baleset a családomat zúzta össze. Korán szembesülnöm kellett a pusztítás kérlelhetetlenségével.

Ahogy kibámultam a szalon ablakán, Og bácsi barna köpései, a mohó kortyok eszembe juttatták, hogy soha ne dőljek be a látszatnak, mert nem tudhatom, mi vár rám.

Apám kikiabált a konyhából, hogy dr. Bernette úton van, aztán bevágta maga mögött a bejárati ajtót, és ment a dolgára. Kis híján el is felejtettem, hogy megsérült a bokám, mert folyamatosan Wil járt az eszemben. Látni akartam újra, pedig tisztán éreztem, hogy addig kéne elengedni őt, amíg még ép és egészséges: amíg még lehet.

Harmadik fejezet

Kiderült, hogy nem tört el a bokám. Dr. Bernette vastag, fehér kötést tett rá, és azt mondta, egy pár napig pihentetnem kell. Az autója még a feljárónkon zötyögött, amikor máris megszegtem az utasítást, és kibotorkáltam a konyhába főzni. Muszáj volt, mert sérülés ide vagy oda, apa, Og és Seth farkaséhesen fognak megjelenni, ahogy minden este hétkor, és elvárják, hogy kész legyen az étel. Gyorsan megcsináltam a vacsorát. Kockára vágott, pirított marhahúst készítettem a kertünkben termett káposztával, előző napi zsemlével, vajas kukoricával, és maradt még néhány szelet, két napja sütött őszibarackos pite, de szerencsére senkinek nem volt ellene kifogása. Az egyetlen hang az evőeszközök csörgése volt, ezenkívül Og bácsi böffentett néhányat. Seth lehajtotta a fejét. Próbálta elrejteni a sérüléseit és a feldagadt orrát, miközben sebesen habzsolta be a falatokat. Vagy a verekedés miatt evett ilyen mohón, vagy minél hamarabb be akarta fejezni a vacsorát. Feleannyi idő alatt végzett, mint mi, aztán rögtön felpattant.

– Nem mész sehová! – jelentette ki apa, mielőtt Seth megosztotta volna vele aznap esti terveit.

– Mit érdekel, mit csinálok? – vágott vissza Seth hunyorogva, mintha túl erősnek találná a konyhai világítást. Eltorzult orrával szörnyen nézett ki.