A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Douglas Adams:

Dirk Gently’s

Holistic Detective Agency

Pan Books LTD, 1988

Fordította:

GIELER GYÖNGYI

Fedélterv:

Szabó Vince

Copyright © Douglas Adams, 1978

Hungarian translation © Gieler Gyöngyi, 1992, 2016

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2016

Minden jog fenntartva! A kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül e könyvről nem készíthető semmilyen módon másolat és nem rögzíthető semmilyen formában: sem elektronikusan, sem mechanikusan – beleértve a fénymásolatot vagy egyéb felvételkészítést – semmilyen információhordozón és keresőrendszerben sem.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-387-2

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Várlaki Tibor

Édesanyámnak, akinek nagyon tetszett
a lóról szóló rész

A szerző előszava

A könyvben szereplő St. Cedd’s Kollégium leírásánál némiképpen támaszkodtam a cambridge-i St. John’s kollégiumról őrzött emlékeimre, habár más kollégiumoktól is kölcsönöztem. A valóságban Sir Isaac Newton a Trinity College, Samuel Taylor Coleridge pedig a Jesus College diákja volt.

A lényeg az, hogy a St. Cedd’s Kollégium teljesen fiktív kitaláció, és az esetleges hasonlóság, amely bármely intézménnyel vagy személlyel fennáll – akár élő az illető, akár holt, akár kísértetként bolyong az éjszakában –, a puszta véletlen műve.

Douglas Adams

London, 1987

1

Most nem lesznek tanúk.

Most nincsen más, csak a kihalt föld, a dübörgő mennydörgés és az északkelet felől jövő, szüntelenül szitáló eső, amely a világ legjelentősebb eseményeit kísérni szokta.

A tegnapi és tegnapelőtti viharok, a múlt heti áradások már lecsendesedtek. A fellegek még mindig esőtől dagadtak, de a sűrűsödő esti félhomályban már csak búsan szemerkélő cseppek hullottak az égből.

Szél süvített az elsötétedő síkságon, keringett kicsit az alacsony dombok felett, aztán átsöpört egy szűk völgyön, ahol egy szerkezet állt, egy toronyféleség, magányosan és ferdén emelkedett a lidérces sártenger közepén.

Megfeketedett toronycsonk volt csupán, úgy állt ott, mint a pokol legdögletesebb bugyrából kilövellő magmakitörés, és egészen különös szögben dőlt meg, mintha nem önnön jelentékeny súlya taszítaná féloldalra, hanem valami annál sokkal borzalmasabb dolog. Halottnak látszott, időtlen idők óta halottnak.

Nem mozdult semmi más, csak a sárfolyam, amely lomhán hömpölygött el a torony mellett a völgyben. Úgy egy kilométerrel arrébb a folyam egy hasadékba ömlött, és eltűnt a föld gyomrában.

De ahogy leszállt az est, kiderült, hogy a torony mégsem teljesen élettelen. Valahol a mélyén egy halovány piros fény pislákolt.

A fény éppen csak hogy látható volt – most persze tekintsünk el attól, hogy nem volt ott senki, aki láthatta volna, mert nem voltak tanúk, most nem –, de azért mégiscsak fény volt. Percről percre kicsit erősebb és fényesebb lett, aztán fokozatosan elhalványodott, és majdnem kialudt. Ugyanekkor egy halk, sivító hang sodródott a szélben, üvöltő, csúcspontra erősödött, aztán gyászosan elhalt.

Telt-múlt az idő, aztán felbukkant egy kisebb és mozgékonyabb fény. A talaj szintjénél jelent meg, és olykor-olykor megtorpanva, szökdécselve megkerülte a tornyot. Aztán a fény, és az alig kivehető, árnyékba burkolózó alak, aki a fényt vitte, eltűnt a szerkezet belsejében.

Eltelt egy óra, és beállt a teljes sötét. A világ halottnak látszott, az éj üresnek.

Aztán a torony csúcsának közelében ismét megjelent egy fény, és most sokkal határozottabban erősödött. Gyorsan elérte a korábbi legnagyobb fényességet, majd tovább erősödött és erősödött. A fényjelenséget kísérő jajveszékelő hang egyre magasabban és élesebben sivított, míg végül üvöltő sikolyba csapott át. A hang egyre sivított, miközben vakító zajba és fülsiketítő vörösségbe olvadt minden.

Aztán hirtelen a hang és a fény is megszűnt.

Egy ezredmásodpercig néma sötétség honolt.

A torony alól a sárból egy meglepő, sápadt fény villant elő és kezdett kiáradni. Az ég összeszűkült, egy sárhegy összeomlott, ég és föld egymásra bömbölt, valami borzalmas rózsaszín fény robbant, hirtelen zöld és futó narancssárga festette meg a felhőket, aztán az összes fény eltűnt, és az éjszaka végre mélységes, iszonyatos sötétségbe borult. Nem hallatszott többé más hang, csak a vízcseppek halk csilingelése.

Másnap reggel a nap szokatlan ragyogással kelt fel, minden melegebb, verőfényesebb, tisztább volt, legalábbis annak tűnt, vagy legalábbis annak tűnt volna, ha lett volna ott valaki, hogy észrevegye – egyszóval gyönyörűbb nap volt, mint a világ teremtése óta bármelyik. A völgy vihartépázta romjain egy tiszta vizű folyó csörgedezett át.

És az idő komolyan telni kezdett.

2

Egy magas sziklás kiszögellésen egy Elektromos Szerzetes ült egy unott ló hátán. Durva szövésű csuklyája alól mereven bámult le egy völgyre, amely némi problémát okozott neki.

Meleg volt, a nap magasan állt az üres és párás égen, szórta sugarait a szürke sziklákra és a csenevész, kiszáradt fűre. Nem mozdult semmi, a Szerzetes sem. A ló farka néha megrezzent, próbált egy kis légmozgást kavarni, de ez volt minden. Egyébként semmi nem mozdult.

Az Elektromos Szerzetes pontosan ugyanolyan háztartási gépezet, mint a mosogatógép vagy a videó. A mosogatógép elvégzi az ember helyett a fárasztó mosogatást, a videomagnó megnézi helyette a fárasztó tévéműsorokat, az Elektromos Szerzetes pedig arra való, hogy mindenfélét elhiggyen az ember helyett, és így megkímélje attól az egyre terhesebb feladattól, hogy neki kelljen elhinni azt a számtalan dolgot, amit a világ el akar hitetni vele.

Sajnálatos módon azonban a szóban forgó példány meghibásodott, és többé-kevésbé találomra a legfurcsább dolgokat kezdte hinni. Olyasmit is elhitt, amit még a mormonok sem hinnének el Salt Lake Cityben. Persze a Szerzetes még sohasem hallott Salt Lake Cityről. A quingigillióról sem hallott még, pedig nagyjából ennyi kilométerre volt egymástól ez a bizonyos völgy és a Utah állambeli Nagy-Sós-tó.

A völggyel a következő volt a probléma. A Szerzetes pillanatnyilag úgy hitte, hogy a völgy, valamint a völgyben és környékén minden – beleértve saját magát és a lovát is – azonos halvány rózsaszínű árnyalatban játszik. Ez némiképpen megnehezítette, hogy meg tudja különböztetni egymástól a dolgokat, és ezáltal lehetetlenné vagy legalábbis nehézzé és veszélyessé vált a számára, hogy bármit is tegyen vagy bármerre is elinduljon. Ezért állt olyan mozdulatlanul, és ezért unatkozott annyira a ló, amely látott már életében egy-két ostoba dolgot, de titokban azon a véleményen volt, hogy ez az egyik legostobább.

Mióta élt a Szerzetes ebben a hitben?

Ha őt kérdezték volna, azt mondja, örök idők óta. Hite, amely hegyeket tudott volna elmozdítani – vagy legalábbis amellyel hitt a hegyek létezésében, még akkor is, ha cáfolhatatlan bizonyítékok rózsaszínűnek mutatták őket – szilárd és megingathatatlan hit volt, hatalmas szikla, mely semmitől nem rendült meg. A gyakorlatban persze ez a hit – ahogy a ló már nagyon jól tudta – általában nem tartott tovább huszonnégy óránál.

De mi is a helyzet ezzel a lóval, amelynek véleménye van, sőt meglehetősen szkeptikus világfelfogása? Ez ugyebár eléggé nem mindennapi egy lónál. Talán egy nem mindennapi lóval van dolgunk?

Nem. Habár kétségtelenül szép és jókötésű példánya volt fajának, mindazonáltal teljesen mindennapi ló volt, olyan, amilyet a hasonló lefolyású evolúció számos helyen létrehozott, ahol van élet. A lovak mindig is sokkal többet megértettek, mint amit hajlandóak voltak elárulni. Nem könnyű megállni, hogy előbb-utóbb ne formáljunk valamiféle véleményt egy másik lényről, ha az a másik lény nap nap után folyton a hátunkon lovagol.

Másrészt viszont minden további nélkül lehetséges, hogy valaki nap nap után folyton egy másik lény hátán lovagoljon anélkül, hogy egy árva gondolatot szentelne is neki.

Amikor a Szerzetesek első modelljeit készítették, úgy gondolták, fontos, hogy első ránézésre észre lehessen venni rajtuk, hogy csak gépek. El akarták kerülni azt a veszélyt, hogy esetleg ugyanúgy nézzenek ki, mint az igazi emberek. Végül is ki örülne neki, ha mondjuk a videója egész nap a díványon heverészve nézné a tévét? Vagy ha közben az orrát piszkálná, sört vedelne, és pizzáért küldözgetne?

Ezért tehát a Szerzeteseket úgy tervezték, hogy eredeti formájuk legyen, valamint hogy képesek legyenek lóhátra ülni. Ez nagyon fontos volt. Az emberek – sőt a tárgyak is – valahogy őszintébbnek tűnnek lóháton. Ezenkívül a lovagláshoz mindössze két láb kell, ami jóval olcsóbb volt, mintha a szokásos prímszámú lábat alkalmazták volna – tizenhetet, tizenkilencet vagy huszonhármat. A Szerzetesek bőrét rózsaszínesre tervezték a természetes lila helyett, pikkelyes helyett simára és puhára. Ezenfelül mindössze egy orruk és egy szájuk volt, viszont ellátták őket egy plusz szemmel, így összesen két szemük lett. Fura egy külső, az biztos. De kiválóak voltak arra a célra, hogy elhiggyék akár a legesztelenebb dolgokat is.

Ez a Szerzetes akkor romlott el először, amikor egyszer túl sok mindent akartak elhitetni vele egy nap alatt. Véletlenül összekapcsolták egy videóval, amelyik éppen tizenegy csatornát nézett egyszerre, és ettől kiégett néhány logikátlansági áramköre.

Így aztán egy mozgalmas hét után, amikor is azt hitte, hogy a háború béke, hogy a jó rossz, hogy a Hold sajtból van, valamint hogy a Jóistennek egy kis pénzre van szüksége, amit a megadott postafiókszámra kell elküldeni, a Szerzetes azt kezdte hinni, hogy az asztalok 35%-a hermafrodita, de akkor nem bírta tovább, és lerobbant. A Szerzetest visszavitték az üzletbe, ahol az eladó azt mondta, teljesen ki kell cserélni az alaplapját, aztán felhívta rá a figyelmet, hogy az új, továbbfejlesztett Szerzetes Plusz modellek kétszer olyan hatékonyak, és egy teljesen új, több célra is felhasználható Negatív Képesség van beléjük építve, ami azt jelenti, hogy képesek tizenhat egymásnak ellentmondó gondolatot is tárolni a memóriájukban, anélkül hogy ez bosszantó rendszerhibákat váltana ki, ezenfelül kétszer olyan gyorsak, legalább háromszor olyan beszédesek, és egy vadonatúj modell megvásárlása még kevesebbe is kerül, mint a régi alaplap kicserélése.

Ezzel a dolog el is volt intézve. Ennyi.

A meghibásodott Szerzetest kihajították a sivatagba, ahol aztán azt hihette, ami neki tetszett, beleértve azt is, hogy vele bizony csúnyán elbántak. A lovát is megtarthatta, végül is lovat nagyon olcsón lehet csinálni.

Néhány nap és éjszaka – amiről hol úgy gondolta, három, hol úgy, hogy negyvenhárom, hol meg úgy, hogy ötszázkilencvennyolcezer-hétszázhárom – bolyongott a sivatagban, együgyű elektromos bizalmát a sziklákra, a madarakra, a felhőkre és egy nem is létező elefántaszparágusz nevű növényre pazarolta, aztán végül kikötött itt, ezen a kimagasló sziklaszirten, a szirt a völgyre nézett, amely – a Szerzetes mélységes meggyőződése ellenére – egyáltalán nem volt rózsaszín. Egy kicsit se.

Az idő csak telt.

3

Az idő csak telt.

Susan várt.

Minél tovább várt, a csengő annál inkább nem szólalt meg. A telefon még kevésbé. Az órájára nézett. Úgy vélte, most már van annyi idő, hogy teljes joggal dühöngeni kezdjen. Persze már eddig is épp elég dühös volt, de hogy úgy mondjuk, a saját ideje szerint mérve. De most már az ő ideje szerint mérte, beleszámítva a csúcsforgalmat, az esetleges véletleneket, a dolgok általános bizonytalanságát és késésre való hajlamát, de már így is több mint fél órája elmúlt az az időpont, amiről a barátja azt mondta, hogy az a legkésőbbi, amikor el kell indulniuk, és amikorra Susan legyen olyan szíves elkészülni.

Susan megpróbált egy kicsit aggódni, hátha valami borzalmas történt vele, de ebben egy percig sem tudott hinni. Vele aztán soha nem történik semmi borzalmas, és Susan kezdte úgy érezni, hogy itt lenne az ideje, hogy végre történjen. Ha nagyon rövid időn belül nem történik vele valami borzalmas, hát majd ő gondoskodni fog róla, hogy történjen. Nem is rossz ötlet.

Susan dühösen a fotelba vetette magát, és a híradót nézte a tévében. A hírek feldühítették. A távirányítóval átkapcsolt egy másik csatornára, és egy darabig azt nézte. Fel sem fogta, mit lát, de azért az is jól feldühítette.

Talán telefonálni kellene. Száradjon le a keze, ha telefonál. Talán ha telefonál, ő is pont akkor fogja hívni, és foglalt lesz a vonal.

A fene egye meg, hol van már? Ugyan, kit érdekel, hogy hol van? Őt aztán nem, annyi szent.

Már három egymást követő alkalommal megcsinálta ugyanezt. Három alkalom épp elég volt. Mérgesen újból csatornát váltott. Valami komputerekről szóló műsor ment, egy érdekes új találmányról volt szó, amely valahogy a számítógépekkel és a zenével állt kapcsolatban.

Ez már sok. Ez már tényleg sok. Tökéletesen tisztában volt vele, hogy néhány másodperccel korábban ezt már mondta magában, de most tényleg véglegesen, egyszer s mindenkorra sok volt.

Felugrott, odament a telefonhoz, és dühösen megragadta a noteszát. Villámgyorsan végigpörgette, aztán tárcsázott egy számot.

– Halló, Michael? Igen, én vagyok, Susan. Susan Way. Valami olyasmit mondtál, hogy hívjalak fel, ha ráérek ma este, mire én mintha azt mondtam volna, hogy szívesebben hevernék holtan egy árok fenekén, emlékszel? Na, hirtelen eszembe jutott, hogy mégis ráérek, a legteljesebb mértékben, tökéletesen és abszolúte ráérek, azonkívül több kilométeres körzetben nem tudok egyetlen szimpatikus árkot sem. Azt tanácsolnám, addig lépj, amíg jók az esélyeid. Fél óra múlva a Tangiers klubban leszek.

Cipőt húzott, és kabátot, aztán egy pillanatra megtorpant, mert eszébe jutott, hogy csütörtök van, berakott egy vadonatúj, extra hosszú kazettát az üzenetrögzítőjébe, és két perc múlva már kint is volt a lakásból. Amikor a telefon végül megcsörrent, az üzenetrögzítő lágy hangon annyit közölt, hogy Susan Way pillanatnyilag nem tud a készülékhez jönni, de ha a telefonáló lenne olyan szíves és üzenetet hagyna, akkor amilyen gyorsan lehet, vissza fogja hívni. Esetleg.

4

Amolyan régimódi, hűvös novemberi este volt.

A Hold sápadtan és haloványan világított, mintha egy ilyen éjszakán nem is lenne szabad odafenn lennie. Vonakodva emelkedett fel az égre, és úgy függött rajta, mint egy baljós kísértet. Az egészségtelen lápvidékről felszálló párában homályosan és ködösen rajzolódtak ki a cambridge-i St. Cedd’s Kollégium kupolái és tornyocskái. Az ijesztő épületegyüttest az évszázadok hányták egymás mellé: középkori stílus a viktoriánus hátán, Odeon a Tudor mellett. Csak a ködfátyolnak volt köszönhető, hogy valamennyire egybetartozónak tűntek az épületek.

Közöttük siető alakok árnyai suhantak az egyik halvány fénytócsától a másikig, a hidegtől meg-megrázkódva, leheletpárát hagyva maguk mögött, amely aztán beleolvadt a hideg éjszakába.

Hét óra volt. Az alakok közül sokan a kollégium ebédlőtermébe igyekeztek, amely a külső és a belső udvar között helyezkedett el, és ahonnan kelletlenül szivárgott kifelé a meleg és a világosság. Az odaigyekvők között volt két feltűnően össze nem illő figura. Az egyikük, egy fiatalember, hórihorgas volt, sovány és szögletes; még súlyos, sötét télikabátjában is úgy lépkedett, mint egy kíváncsi szürke gém.

A másik figura alacsony volt, gömbölyded, és valami esetlen nyugtalansággal mozgott, olyan hatást keltve, mintha egy csapat meglettebb korú mókus próbálna egy zsákból kiszabadulni. Ami a korát illeti: egy kicsivel idősebb volt a teljes mértékben meghatározhatatlannál. Ha találomra kiválasztunk egy számot, annál valószínűleg valamivel idősebb volt, de… szóval nem lehetett tudni. Az arca mindenesetre csupa ránc volt, az a néhány hajszál pedig, amely kicsúszott piros kötött sapkája alól, vékony volt, és fehér, továbbá mindegyiknek megvolt a maga határozott elképzelése arról, hogy milyen irányban szeretne állni. Ő is vastag kabátba burkolózott, de a kabát fölött professzori talárt viselt, rajta megfakult bíborszínű szegély, ritka és különleges tudományos rangjának jelképe.

Útközben végig csak az öregember beszélt. Rá-rámutatott az érdekesebb látnivalókra, annak ellenére, hogy a sötétben nemigen lehetett látni őket. A fiatalember azt hajtogatta: „Á, igen” és „tényleg?” és „ejha!” és „te jó ég!”. Közben komolyan bólogatott.

Beléptek a terembe, bár nem a főbejáraton, hanem az udvar keleti oldaláról nyíló kisebb ajtón. Ez vezetett a felsőévesek társalgójába, és a sötét faburkolatú előszobába, ahol a kollégium professzorai már gyülekeztek, átfagyott kezüket dörzsölgették, és „brrr” hangokat hallattak, mielőtt a saját külön bejáratukon beléptek volna a főasztalhoz.

Késésben voltak, sietve ledobták hát a kabátjukat. Az idősebbik férfi számára ez némi nehézséget okozott, mivel először le kellett vennie a talárt, majd újra felvenni, miután levette a kabátot, aztán a sapkáját begyömöszölte a kabát zsebébe, aztán eltűnődött, hogy vajon hová tette a sálját, aztán rájött, hogy nem is volt sálja, aztán a kabátzsebéből kihalászta a zsebkendőjét, aztán a másik zsebéből az okuláréját, amit nagy meglepetésére a sáljába csavarva talált meg, amit ezek szerint mégiscsak magával hozott, de nem vette fel, pedig odakinn nedves idő volt, és a láp felől csípős szél fújt, mint egy boszorkány lehelete.

Belökdöste maga előtt a fiatalembert a terembe, és leültek a főasztal utolsó két üres helyére, mit sem törődve a haragos tekintetekkel és a szemöldökráncolásokkal, amiért megzavarták a latin asztali áldást.

Aznap este tele volt a terem. A hidegebb hónapokban mindig szívesebben jártak ide a diákok. Még szokatlanabb volt, hogy a termet gyertyákkal világították meg, ami mostanában már csak a legritkább ünnepi alkalmakkor fordul elő. Két hosszú, zsúfolt asztal nyújtózott a csillogó félhomályban. A gyertyafénynél az emberek arca is elevenebbnek tűnt, izgalmasabb volt a visszafojtott zsongás és az evőeszközök csörgése, és a hatalmas terem távolabbi sarkaiban mintha csak jelen lettek volna az elmúlt századok is. A főasztal keresztben állt a két hosszú asztal előtt, egy körülbelül fél méter magas emelvényen. Mivel ezen az estén vendégek is voltak, ezért többen háttal ültek a terem többi részének.

– Nos, MacDuff – kezdte a professzor, miután leült és széthajtogatta a szalvétáját –, nagyon örülök, hogy megint láthatom, kedves fiam. Nagyszerű, hogy el tudott jönni. Fogalmam sincs, hogy mi van itt ma este – tette hozzá, és csodálkozva körbenézett a teremben. – Gyertyák meg miegymás. Ez többnyire azt jelenti, hogy díszvacsora van valakinek vagy valaminek a tiszteletére, akiről vagy amiről senki nem tud a világon semmit azon kívül, hogy aznap jobb vacsorát kapunk miatta.

Egy pillanatig hallgatott és elgondolkozott, aztán azt mondta: – Különös, hogy a vacsora minősége fordított arányban áll a terem kivilágításának erősségével, nem gondolja? Az ember eltűnődik, hogy vajon milyen gasztronómiai csúcsokat ostromolna a konyhaszemélyzet, ha örök sötétségre kárhoztatnánk őket. Szerintem érdemes lenne kipróbálni. Remek föld alatti kamrák vannak itt az egyetem pincéjében, amiket hasznosítani lehetne erre a célra. Azt hiszem, egyszer mutattam is őket, nem? Kitűnő kőművesmunka.

A vendég némi megkönnyebbüléssel fogadta a hallottakat. Ez volt ugyanis az első jele annak, hogy a professzor egészen halványan sejti, hogy ki is a vendége. Urban Chronotis, a kronológiai tanszék Regius professzora, vagy más néven Reg – ő ragaszkodott hozzá, hogy így szólítsák – olyan emlékezőtehetséggel rendelkezett, amiről egyszer ő maga azt mondta, hogy leginkább az Alexandra királynő pillangóhoz hasonlít, amennyiben egykor tarkabarka volt, kedvesen csapongott ide-oda, de sajnos immáron teljesen kipusztult.

Amikor néhány nappal korábban telefonált, és tolmácsolta a meghívást, úgy tűnt, rettenetesen szeretné látni régi tanítványát, de amikor Richard este megérkezett, a professzor szemmel láthatóan igen dühösen nyitott ajtót, rendkívül meglepettnek mutatkozott Richard láttán, és azt kérdezte, vajon az érzelmi problémáiról óhajt-e társalogni, majd kissé bosszúsan reagált, amikor Richard gyengéden emlékeztette, hogy annak már tíz éve, hogy ő volt Richard tanulmányvezető professzora, de végül hajlandó volt beismerni, hogy tényleg ő hívta meg vacsorára Richardot, aztán hosszasan és szélsebes tempóban értekezni kezdett az egyetem építészeti történetéről, ami általában a lehető legbiztosabb jele volt annak, hogy az esze valahol egészen máshol jár.

Reg tulajdonképpen soha nem tanította igazán Richardot, csak a tanulmányvezetője volt, ami röviden összefoglalva annyit jelent, hogy az ő dolga volt ügyelni Richard általános jólétére, ő mondta meg neki, mikor vannak a vizsgák, óvta a kábítószerektől és így tovább. Ami azt illeti, nem volt egészen világos, hogy Reg valaha is tanított-e egyáltalán, és ha igen, akkor mit. Professzori székének pontos mibenléte kissé homályos volt, hogy finoman fogalmazzunk, előadói kötelezettségei alól pedig azzal az egyszerű és jól bevált módszerrel bújt ki, hogy potenciális hallgatóit ellátta egy igen kimerítő olvasmánylistával olyan könyvekről, melyekről nagyon jól tudta, hogy harminc éve nem adták ki őket, aztán amikor a hallgatók nem tudták beszerezni az olvasnivalókat, dührohamot kapott – így aztán soha senki nem tudta egészen pontosan kideríteni, hogy milyen tudományágban is ügyködik. Természetesen jó előre megtette a kellő óvintézkedéseket, és a listán szereplő kötelező olvasmányok még fellelhető példányait eltávolította az egyetem könyvtárából, aminek eredményeképpen aztán számlálatlan ideje maradt arra, hogy azzal foglalkozzon… nos, amivel valójában foglalkozott.

Mivel Richard mindig aránylag jól kijött az öregúrral, egy nap minden bátorságát összeszedve megkérdezte tőle, hogy tulajdonképpen mi is a kronológiai tanszék Regius professzorának a feladata. Egy olyan könnyű nyári napon történt mindez, amikor a világ szinte szétrobban a gyönyörűségtől, hogy önmaga lehet, Reg pedig rá nem jellemző módon közlékeny hangulatban volt; épp egy kis hídon sétáltak át, ahol a Cam folyócska elválasztotta az egyetem régebbi részeit az újabbaktól.

– Ez egy kényelmes állás, kedves fiam, egy rendkívül kényelmes állás – mondta a professzor derűsen. – Nagyon kevés pénz nagyon kevés – vagy mondhatnánk úgy is, semennyi – munkáért. Így aztán törődhetek a saját dolgommal, ami meglehetősen kényelmes, bár kissé frugális életmódot biztosít a számomra. Nagyon tudom ajánlani. – Áthajolt a híd korlátján, és egy téglát kezdett mutogatni, amit érdekesnek talált.

– De mégis, milyen tudományággal foglalkozik? – faggatta Richard. – Történelem? Fizika? Filozófia? Vagy mi?

– Hát… – mondta Reg lassan – ha már ennyire érdekli, a tanszéket eredetileg III. György alapította, aki, mint maga is tudja, igen sajátos elképzelésekkel bírt, például arról is meg volt győződve, hogy a windsori park egyik fája valójában Nagy Frigyes. Ő alapította a tanszéket, ezért nevezik ezt a professzori állást Regiusnak, azaz királyinak. Ő is találta ki az egészet, ami már egy kicsit furcsább történet.

A napsugár játszadozott a Cam folyó tükrén. A csónakázók lelkesen ordibálva küldözgették egymást a fenébe. A sovány természettudós-hallgatók, akik hónapokat töltöttek a szobába zárva, és ettől fehér és halszerű külsőt öltöttek, pislogva kászálódtak elő a napfényre. A parton sétálgató szerelmespárok olyan izgatottak lettek az általános vidámságtól, hogy egy órácskára kénytelenek voltak visszavonulni a szobájukba.

– Az a szegény megszállott – folytatta Reg –, mármint III. György, ahogy talán maga is tudja, állandóan csak az idővel foglalkozott. Folyton az óráit húzogatta fel. Néha az éjszaka közepén is felkelt, és hálóingben körbejárta a palotát, hogy felhúzza az órákat. Tudja, nagyon aggasztotta, hogy az idő rendesen halad-e előre. Annyi szörnyűség történt vele élete során, hogy attól rettegett, ha az idő egyszer véletlenül csak egy percig is visszafelé halad, újból megtörténhetnek. Nagyon is érthető a félelme, különösen ha azt is figyelembe vesszük, hogy komplett őrült volt – márpedig a lehető legmélyebb együttérzéssel ugyan, de sajnos azt kell mondanom, hogy kétségtelenül őrült volt. Ő nevezett ki engem, jobban mondva ezt a professzori katedrát, ezt a címet, melyet most nekem van szerencsém viselni – hol is tartottam? Ja igen. Azért alapította meg a kronológiai tanszéket, hogy azt kutassa, van-e valami sajátos oka annak, hogy a dolgok egymás után történnek, és hogy nem lehetne-e ez ellen tenni valamit. Mivel én rögtön tudtam, hogy a három kérdésre a válasz: igen, nem és talán, rájöttem, hogy pályafutásom hátralevő részét akár szabadságon is tölthetem.

– És az elődei?

– Ööö… nagyjából ők is erre jutottak.

– De kik voltak?

– Hogy kik voltak? Nos, természetesen nagyszerű fickók, egytől egyig. Egyszer majd juttassa eszembe, hogy meséljek róluk. Látja ott azt a téglát? Wordsworth egyszer lehányta. Nagy költő volt.

Ez a beszélgetés tíz évvel ezelőtt történt.

Richard körbepillantott a hatalmas ebédlőben, hogy megszemlélje, változott-e valami az évek során, és a válasz persze mi más is lehetett volna, mint hogy semmi. A sötét falakon magasan felfüggesztve, a lobogó gyertyafényben alig kivehetően ott lógtak a förtelmes portrék, miniszterelnökök, püspökök, politikai reformerek és költők, akik a maguk idejében talán mind ugyanarra a bizonyos téglára hánytak.

– Úgy hallom – mondta Reg olyan hangos suttogással, mintha a szexuális felvilágosítás témáját vetné fel egy apácazárdában –, úgy hallom, az utóbbi időben jól mennek a dolgai, hm?

– Ööö… hát igen, ami azt illeti – felelte Richard, akit ez a tény éppolyan meglepetésszerűen ért, mint mindenki mást. – Igen, elég jól.

Az asztal körül ülők közül többen szigorúan odanéztek.

– Komputerek – Richard meghallotta, hogy valaki megvetően ezt suttogja a szomszédjának az asztal vége felé. A szigorú tekintetek kissé megenyhültek, és újból elfordultak.

– Kitűnő! – mondta Reg. – Büszke vagyok magára, nagyon büszke. Mondja csak – folytatta, és Richard csak néhány pillanat múlva vette észre, hogy már nem hozzá beszél, hanem jobbján ülő szomszédjához –, mi ez a… – bágyadtan a gyertyákra és az ezüst evőeszközökre mutatott – …felhajtás?

Szomszédja, egy vénséges vén, aszott öregember nagyon lassan odafordult és ránézett, mintha nagyon dühítené, hogy átmenetileg feltámasztják halottaiból.

– Coleridge – felelte vékony, reszelős hangon –, a Coleridge-díszvacsora, te vén szamár – nagyon lassan elfordult, míg újból teljesen az asztal felé fordulva ült. Cawley-nak hívták, a régészet és az antropológia professzora volt, és a háta mögött gyakran mondták róla, hogy ezeket nem is komoly tudományágnak tekinti, hanem csak alkalomnak arra, hogy újraélje a gyerekkorát.

– Á, tényleg? – motyogta Reg. – Tényleg? – És visszafordult Richardhoz. – A Coleridge-díszvacsora van ma – közölte jólértesülten. – Coleridge is ebbe a kollégiumba járt, tudja – tette hozzá. – Coleridge, Samuel Taylor. A költő. Gondolom, hallott már róla. Ez az ő vacsorája. Na persze nem szó szerint értve, mert akkor már kissé kihűlt volna. – Szünet. – Egy kis sót?

– Ööö… köszönöm, azt hiszem, még nem kérek – mondta Richard csodálkozva. Az ételt még ki sem hozták.

– Tessék, vegye csak el – unszolta a professzor, és odanyújtotta a súlyos ezüst sótartót.

Richard zavartan pislogott, de aztán megvonta a lelki vállát, és elvette a sótartót. Abban a pillanatban azonban, amikor éppen pislantott, a sótartó egyszerűen eltűnt.

Meglepetten visszahőkölt.

– Jó, mi? – kérdezte Reg, miközben elővarázsolta az eltűnt sótartót félhalott jobb oldali asztalszomszédja füle mögül, amivel meglepően kislányos kuncogást csalt elő valakiből az asztal végén. Reg huncutul mosolygott. – Nagyon idegesítő szokás, tudom. A leszokandó dolgaim listáján ez áll a harmadik helyen a dohányzás és a piócák után.

Még egy dolog, ami nem változott. Vannak, akik az orrukat piszkálják, mások rendszeresen vernek öregasszonyokat az utcán. Reg rossz szokása ártalmatlan volt, és meglehetősen sajátos: imádta a gyermeteg bűvésztrükköket. Richardnak eszébe jutott az a nap, amikor először kereste fel Reget, mert valami problémája volt – csak a szokásos Angst, amely bizonyos időközönként el szokta fogni az egyetemistákat, különösen olyankor, amikor szemináriumi dolgozatot kellene írniuk, de Richard számára nyomasztó és sötét tehernek tűnt. Reg csak ült, hallgatta Richard panaszáradatát, összevont szemöldökkel figyelt, aztán amikor Richard befejezte, komolyan elgondolkodott, az állát simogatta, majd előrehajolt, és Richard szemébe nézett.

– Én azt hiszem, magának az a baja – jegyezte meg –, hogy túl sok gemkapcsot hord az orrában.

Richard rámeredt.

– Hadd mutassam meg – mondta Reg, áthajolt az íróasztal fölött, és előhúzott Richard orrából tizenegy darab láncba fűzött gemkapcsot, továbbá egy kis gumihattyút.

– Á, ez volt a bűnös! – kiáltott fel, és felmutatta a hattyút. – A kukoricapelyhes dobozokhoz szokták mellékelni őket, tudja, és rengeteg bajt okoznak. Nos, nagyon örülök, hogy ilyen jól elbeszélgettünk, kedves fiam. Ha hasonló problémái lesznek, nyugodtan keressen meg bármikor.

Mondanunk sem kell, hogy Richard nem élt az ajánlattal.

Két hellyel arrébb balra ott ült az a professzor, aki Richard angol irodalom tanulmányait felügyelte, és aki a legcsekélyebb jelét sem mutatta annak, hogy megismeri. Nem mintha ez különösen meglepő lett volna, mivel Richard három egyetemi évét nagyrészt azzal töltötte, hogy szorgalmasan próbálta kikerülni a professzorral való találkozást, mely cél érdekében sokszor még szakállt is növesztett, és igyekezett úgy tenni, mintha valaki más volna.

Mellette egy férfiú ült, akiről Richard soha nem tudta volna kideríteni, hogy kicsoda. Ami azt illeti, a világon senki nem tudta kideríteni. Sovány és pocokszerű volt, és egészen megdöbbentően hosszú csontos orra volt – de tényleg nagyon-nagyon-nagyon hosszú és rettenetesen csontos. Ami azt illeti, meglehetősen emlékeztetett ez az orr arra a tőkesúlyra, melynek segítségével az ausztrálok 1983-ban megnyerték az amerikai kupát, akkoriban ezt a hasonlatosságot többen szóvá is tették, persze nem az orr tulajdonosának. Hozzá soha, senki nem szólt egy szót sem.

Senki.

Soha.

Aki először találkozott vele, az túl meglepett és zavart volt az orra miatt, hogy bármit is kinyögjön, a második találkozásnál még inkább zavarba jött, amiért az első olyan rosszul sült el, és így tovább. Hosszú évek teltek el így, immáron tizenhét. Ezalatt az illető egészen begubózott a csendbe, amely körülvette. A felszolgálók rég megszokták, hogy külön sót, borsot és mustárt tegyenek a terítéke mellé jobbra is, és balra is, mivel senki nem lett volna képes megkérni, hogy adja oda őket, a másik oldalán ülőtől kérni pedig nemcsak hogy roppant udvariatlanság lett volna, de az útban levő hosszú orr miatt lehetetlen is.

Az illető másik furcsasága az volt, hogy az est folyamán állandóan különös mozdulatokat ismételgetett. Sorra megkocogtatta minden egyes ujját a bal kezén, aztán az egyiket a jobb kezén. Aztán időnként egy-egy más testrészét is, a könyökét vagy a térdét. Amikor evés közben arra kényszerült, hogy ezt abbahagyja, olyankor áttért a kacsingatásra, illetve néha a bólogatásra. Persze soha senki nem merte megkérdezni tőle, hogy ezt miért csinálja, pedig majd kifúrta az oldalukat a kíváncsiság.

A mellette ülő személyt Richard nem látta.

A másik irányban Reg félholt szomszédja mellett Watkin ült, a klasszika-filológia professzora, egy ijesztően száraz és különc figura. Vastag, keret nélküli szemüvege szinte tömör üvegkockának látszott, a szemei önálló életet éltek mögötte, mint két kis aranyhal. Az orra egyenes volt, és átlagos, alatta viszont Clint Eastwood-szakállat viselt. Szemeit körbeúsztatta az asztal körül ülőkön, és kiválasztotta, kivel fog aznap este társalogni. Úgy döntött, az egyik vendég lesz az áldozat, a 3. rádióadó újonnan kinevezett igazgatója, akivel szemben ült – de sajnos az illetőre már lecsapott az egyetem kórusának karnagya és a filozófia professzora. Ezek ketten mélyrehatóan kifejtették az elgyötört embernek, hogy a „túl sok Mozart” kifejezés, amennyiben mindhárom összetevőjét ésszerűen definiáljuk, inherens önellentmondást hordoz magában, és ezáltal bármely mondat, amelyben a fenti kifejezés előfordul, értelmetlennek tekintendő, és mint ilyen, nem alkalmazható egy rádióadó programtervéről szóló vitában stratégiai érvként. A szegény ember egyre szorosabban markolta a kését és a villáját. Tekintete kétségbeesetten kutatta a menekülés útját, és elkövette azt a hibát, hogy megállapodott Watkin szemén.

– Jó estét – üdvözölte Watkin elbűvölő mosollyal és barátságos biccentéssel, aztán tekintete üvegesen rögzült az éppen felszolgált levesen, mely helyzetből egy tapodtat sem mozdult. Egyelőre. Hadd szenvedjen egy kicsit a disznó. Addig akart várni, amíg a mentőakció fel nem ér legalább egy fél tucat rádióelőadásra való meghívással.

Richard hirtelen felfedezte a Watkin melletti széken, hogy kitől származott a kislányos kuncogás Reg bűvészmutatványa után. Elég meglepő módon egy kislány ült ott. Úgy nyolcéves lehetett, a haja szőke volt, és morcos képet vágott. Időnként rosszkedvűen az asztal lábát rugdosta.

– Hát ez meg ki? – kérdezte Richard meglepetten Regtől.

– Melyik? – kérdezte Reg meglepetten Richardtól.

Richard lopva egy ujjal a kislányra mutatott. – A kislány – suttogta. – Az a nagyon kicsi kislány. Csak nem az új matematikaprofesszor?

Reg odanézett. – Nahát – mondta csodálkozva. – Fogalmam sincs. Ilyet még nem is láttam. Nagyon különös.

Ebben a pillanatban a BBC-igazgató lezárta a vitát, és kivágta magát a logikai fél-nelsonból, melybe szomszédai szorították, és ráförmedt a kislányra, hogy ne rugdossa az asztal lábát. A kislány abbahagyta, és helyette kétszeres erőbedobással a levegőt kezdte rugdosni. Az apja rászólt, hogy próbálja elfoglalni magát valamivel, mire a kislány belerúgott. Ez végre egy kis fényt lopott az unalmas estébe, de sajnos nem tartott sokáig. Az apja röviden vázolta az asztal körül ülőknek, hogyan vélekedik a pótmamákról, akik az utolsó pillanatban cserbenhagyják az embert, de senki nem érezte illetékesnek magát, hogy hozzászóljon a témához.

– Már régóta esedékes lenne egy Buxtehude-sorozat – folytatta a karnagy. – Biztos vagyok benne, ön is alig várja, hogy első adandó alkalommal orvosolja a jelenlegi helyzetet.

– Ó… ööö… hogyne – felelte a kislány apja, és kilöttyintette a levesét – ööö… vagyishogy… – az illető nem azonos Gluckkal, ugye?

A kislány megint az asztal lábát rugdosta. Amikor az apja szigorúan rápillantott, félrehajtotta a fejét, és egy kérdést suttogott oda neki.

– Most nem – szólt rá a férfi olyan halkan, ahogy csak tudott.

– Hát mikor?

– Később. Talán. Később majd meglátjuk.

A kislány morcosan összekuporodott a székén. – Mindig csak azt mondod, hogy később – súgta oda az apjának.

– Szegény gyermek – mormogta Reg. – Nincs egy professzor sem ennél az asztalnál, aki lélekben ne ugyanígy viselkedne. Á, köszönöm! – Megérkezett a levesük, ami elterelte a figyelmét, éppúgy, mint Richardét.

– Akkor most mesélje el – kérte Reg, miután ő is és Richard is kanalaztak egyet a levesből, és egymástól függetlenül ugyanarra a következtetésre jutottak, nevezetesen: nem az a kimondott csúcsminőség –, hogy mivel is foglalkozik, kedves fiam. Úgy hallom, valami komputerrel kapcsolatos dolog, és a zenéhez is van valami köze. Úgy emlékeztem, angol szakra járt ide – habár ha jól sejtem, csak a szabadidejében – és jelentőségteljes pillantást vetett Richardra a leveseskanala fölött. – Várjon – szólt közbe, mielőtt Richard egyáltalán kinyithatta volna a száját. – Jól emlékszem, hogy amikor idejárt, már volt valamilyen számítógépe? Mikor is? 1977-ben?

– Hát, amit 1977-ben számítógépnek neveztünk, az valójában csak egy elektromos abakusz volt, de…

– Hohó, ne becsülje le az abakuszt! – rótta meg Reg. – Szakértő kezekben nagyon kifinomult eszköz lehet. Ezenfelül nem kell hozzá áram, bármely kéznél levő anyagból elkészíthető, és soha nem mondja azt, hogy „bing” egy fontos feladat kellős közepén.

– Ezek szerint tehát teljesen felesleges volt létrehozni egy elektromos változatot – jegyezte meg Richard.

– Így van – helyeselt Reg.

– A korai számítógépek nem sokat tudtak, amit az ember feleannyi idő alatt és sokkal egyszerűbben maga is meg ne tudott volna csinálni – magyarázta Richard –, másrészt viszont arra nagyon jók voltak, hogy úgy tekintsük őket, mint lassú és nehézfejű diákokat.

Reg álmélkodva nézett rá.

– Nem gondoltam volna, hogy ilyen nagy a kereslet a lassú és nehézfejű diákok iránt – mondta. – Ha innen elhajítanék egy zsömlét, kapásból eltalálnék vagy egy tucatot.

– Ebben biztos vagyok. De nézzük más szemszögből a dolgot. Valójában mi az értelme annak, hogy bármit is megpróbáljunk megtanítani bárkinek?

Ez a kérdés érdeklődő és egyetértő mormolást váltott ki az asztal körül.

Richard folytatta. – Úgy értem, ha az ember tényleg meg akar érteni valamit, annak az a legjobb módja, ha megpróbálja elmagyarázni valakinek. Ez arra kényszeríti, hogy helyre tegye a dolgokat a saját fejében. És minél lassúbb és nehézfejűbb a tanítvány, annál egyszerűbb ideákra kell lebontanunk a gondolatmenetet. És valójában éppen ez a programozás lényege. Mire az ember egy bonyolult gondolatot lebont olyan egyszerű lépésekre, hogy azt még egy buta gép is megértse, addigra biztos, hogy valamit megtanul arról a dologról. A tanár általában többet tanul, mint a diák. Nem így van?

– Nehéz lenne annál kevesebbet megtanulni, mint amit az én hallgatóim szoktak – hallatszott egy halk morgás valahonnan az asztal mellől. – Hacsak nem végeznek előtte homloklebenymetszést valakin.

– Ezért aztán napokat kínlódtam azzal, hogy azon a 16K gépen írjam a dolgozataimat, amiket egy írógépen pár óra alatt meg lehetett volna csinálni, de engem elbűvölt az a folyamat, hogy elmagyarázhattam a gépnek, mit akarok tőle. Lényegében megírtam a saját szövegszerkesztő BASIC-programomat. Egy egyszerű visszakeresés és hibajavítás körülbelül három órát vett igénybe.

– Már nem emlékszem, sikerült megírnia végül egyetlen dolgozatot is?

– Hát, nemigen. Igazi dolgozatokat nem, de ennek rendkívül lenyűgöző okai voltak. Felfedeztem például…

Richard elhallgatott és felnevetett.

– Persze egy rockegyüttesben is játszottam billentyűsként – tette hozzá. – Ez sem segített sokat.

– Ezt nem is tudtam – csodálkozott Reg. – Gyanúsabb sötét foltok vannak a múltjában, mint gondoltam. Hadd tegyem hozzá, ebben sok hasonlóságot mutat ezzel a levessel. – Nagyon gondosan megtörölte a száját a szalvétával. – Valamelyik nap beszélnem kell a konyhaszemélyzettel. Meg kell végre bizonyosodnom róla, hogy tényleg a belevaló darabokat teszik az ételekbe, és az eldobnivalókat dobják el. Tehát. Azt mondja, hogy egy rockegyüttesben. Ej-ej. Uramisten.

– Igen – bólintott Richard. – Aránylag Jó Banda volt a nevünk, de ami azt illeti, nem voltunk azok. Mi akartunk a kora nyolcvanas évek Beatlese lenni, de sokkal jobb jogi és pénzügyi tanácsadóink voltak, mint nekik, akik alapvetően azt a tanácsot adták, hogy hagyjuk az egészet a fenébe, és így aztán hagytuk is. Elmentem Cambridge-ből, és három éven át éheztem.

– Akkoriban nem nagyon találkoztunk – mondta Reg. – Én úgy tudtam, jól ment a sora.

– Igen, mint utcaseprőnek. Őrült nagy kosz volt az utcákon. Több mint elég. Úgy éreztem, egész karriert lehet rá alapozni. Mindenesetre végül kirúgtak, mert átsöpörtem a szemetet egy másik utcaseprő területére.

Reg megcsóválta a fejét. – Biztos vagyok benne, hogy ez nem volt igazán magának való állás. Sok olyan foglalkozás van, ahol az ilyesmi kifejezetten gyors előrehaladást biztosítana.

– Kipróbáltam egyet-kettőt, de egyik sem volt sokkal jobb. És egyiket sem csináltam túl hosszú ideig, mert mindig túl fáradt voltam ahhoz, hogy rendesen elvégezzem a munkám. Állandóan elszunyókáltam a tyúkketrecek vagy az iratszekrények fölött – attól függően, hogy mi volt az állás. Mivel egész éjszaka fönn voltam a komputer mellett, és próbáltam megtanítani, hogy eljátssza a „Három vak egér” kezdetű gyermekdalocskát. Ez nagyon fontos célkitűzés volt.

– Ebben biztos vagyok – helyeselt Reg. – Köszönöm – mondta a felszolgálónak, aki elvette előle a félig teli levesestányért –, nagyon köszönöm. A Három vak egeret? Ez jó. Jó. Gondolom, végül sikerrel járt, és ennek köszönheti jelenlegi kiváltságos helyzetét. Így van?

– Hát ennél azért kicsit többről van szó.

– Ettől féltem. Kár, hogy nem hozta el magával a masináját. Felvidíthatta volna vele ezt az ifjú hölgyet, akire rákényszerítették ezt az unalmas és mogorva társaságot. A Három vak egér trillái talán visszaadnák a jókedvét. – Előrehajolt, és elnézett két jobb oldali szomszédja mellett a kislány felé, aki még mindig ott gubbasztott a székén.

– Helló! – szólt oda neki.

A kislány meglepetten felnézett, aztán szégyenlősen lesütötte a szemét, és lóbálni kezdte a lábát.

– Szerinted melyik rémesebb? – érdeklődött Reg. – A leves vagy a társaság?

A kislány kelletlenül kuncogott egyet, és tekintetét még mindig a földre szegezve megvonta a vállát.

– Azt hiszem, bölcsen teszed, hogy egyelőre nem döntesz – folytatta Reg. – A magam részéről megvárom, milyen lesz a sárgarépa, mielőtt bármiféle ítéletet hoznék. A hét vége óta főzik, de attól félek, ez sem volt elég. Az egyetlen, ami még a sárgarépánál is rosszabb lehet, az Watkin. Ő az, aki itt ül közöttünk, és olyan fura szemüvege van. Engem egyébként Regnek hívnak. Ha egy percre ráérsz, gyere ide, és nyugodtan rugdoss egy kicsit engem is.

A kislány kuncogott, és felnézett Watkinra, aki megmerevedett, és szemmel láthatóan sikertelen kísérletet tett arra, hogy jó képet vágjon a dologhoz.

– Ejnye, kislány – szólt oda zavartan. Erre ő még kétségbeesetebben próbálta visszafojtani a nevetését Watkin szemüvege láttán. Így aztán elakadt a társalgás, de a kislánynak most már volt egy szövetségese, és ettől kezdte kicsit jobban érezni magát. Apja megkönnyebbülten rámosolygott.

Reg visszafordult Richardhoz, aki hirtelen azt kérdezte: – Magának van családja?

– Ööö… nincsen – mondta Reg halkan. – De mondja csak, mi következett a Három vak egér után?

– Nos, hogy rövidre fogjam, Reg, végül a WayForward Technologies cégnél kötöttem ki.

– Á, igen, a híres Mr. Way. Mondja, milyen ember?

Richardot mindig kissé bosszantotta ez a kérdés, talán mert olyan gyakran tették fel neki.

– Jobb is, meg rosszabb is annál, mint ahogy a sajtóban ábrázolni szokták. Ami azt illeti, én meglehetősen kedvelem. Néha kicsit fárasztó tud lenni, mint minden megszállott ember, de én ismerem a cég kezdeti idejéből, amikor még a nevünk egy fabatkát sem ért. Rendes pasas. De jobb, ha az ember eltitkolja előle a telefonszámát, hacsak nincs egy extra kapacitású üzenetrögzítője.

– Micsoda? De hát miért?

– Ő is egyike azoknak az embereknek, akik képtelenek gondolkodni, ha nem beszélnek közben. Ha eszébe jut valami, akkor beszélnie kell, bárki legyen is a hallgatóság. És ha emberek éppen nincsenek kéznél, akkor az üzenetrögzítők is megteszik. Felhívja őket, és beszél hozzájuk. Tart egy titkárnőt, akinek kizárólag az a feladata, hogy összegyűjtse az üzenetrögzítőkből a kazettákat, legépelje a szövegeket, osztályozza őket, és másnap átadja neki egy kék dossziéban.

– Kékben?

– Most kérdezze meg, miért nem használ egyszerűen egy magnót – mondta Richard vállat vonva.

Reg fontolóra vette a dolgot. – Gondolom, azért, mert nem szeret magában beszélni – mondta. – Van ebben logika. Bizonyos értelemben.

Bekapott egy falatot a frissen érkezett porc au poivre-ból, és egy darabig eltűnődött rajta, mielőtt óvatosan ismét letette volna egy percre a kést és a villát.

– Na és – kérdezte végül – mi az ifjú MacDuff szerepe mindebben?

– Gordon megbízott azzal, hogy írjak egy szoftvert az Apple Macintoshhoz. Pénzügyi táblázatkezelés, könyvelés, ilyesféle dolgok, hatékony, könnyen használható, sok grafikonnal. Megkérdeztem tőle, hogy pontosan mi legyen benne, mire ő annyit mondott: „Minden”. Csúcsminőségű szoftvert akarok ehhez a géphez, olyat, hogy daloljon és táncoljon. És mivel nekem kissé sajátos a gondolkodásmódom, szó szerint vettem, amit mondott.

Tudniillik egy számsor bármit jelképezhet, amit csak akarunk, feltérképezhet bármely felszínt, modulálhat bármely dinamikus folyamatot és így tovább. És végső soron egy vállalat könyvelése sem más, mint egy számsor. Így hát leültem, és írtam egy programot, amely veszi ezeket a számokat, és azt csinál belőlük, amit csak akarunk. Ha csak egy oszlopgrafikont akar az ember, akkor egy oszlopgrafikont. Ha körgrafikont, akkor körgrafikont. Ha valaki azt szeretné, hogy táncoló nőalakok ugráljanak elő a grafikonokból, hogy elvonják a figyelmet a számadatokról, a program ezt is meg tudja csinálni. Vagy például egy csapat sirály formájában is meg lehet jeleníteni a számokat, úgy, hogy a repülésirányt és a sirályok szárnymozgását a vállalat egyes osztályainak teljesítményei fogják meghatározni. Nagyszerűen lehet így animációs cégszimbólumokat csinálni, amik jelentenek is valamit.