Dee Dumas

PISZKOS TITKOK

A SZERELEM VIHARA 2.

Copyright © Szabó Rita

Hungarian edition © Soraya Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Szabó Rita

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: Vasi Csaba

Felelős kiadó: Vasiné Szabó Rita

ISBN: 978-615-6583-24-6

Elektronikus kiadvány

Soraya Kiadó, Farmos, 2024

Elérhetőségek:

info@sorayakiado.com

www.sorayakiado.com

facebook.com/sorayakiado

youtube.com/@sorayakiado

facebook.com/deedumas

instagram.com/dee.dumas

tiktok.com/@dee_dumas_writer

Tartalomjegyzék

ELŐSZÓ

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3. FEJEZET

4. FEJEZET

5. FEJEZET

6. FEJEZET

7. FEJEZET

8. FEJEZET

9. FEJEZET

10. FEJEZET

11. FEJEZET

12. FEJEZET

13. FEJEZET

14. FEJEZET

UTÓSZÓ

KEDVES OLVASÓM!

„Mihelyt valami titok lopózik két szerető szív közé, mihelyt egyikük takargatni tud a másik előtt akár csak egy gondolatot is; a varázs megtörik, s a boldogság romokban hever.

Az ingerültség, az igazságtalanság, sőt a nemtörődömség is helyrehozható; de a titkolózás valami idegen elemet dob a szerelembe, mely gyökerében változtatja meg annak igazi természetét, s önmaga szemében is meggyalázza.”

Benjamin Constant

ELŐSZÓ

Egy év. Sok időnek tűnhet, vagy épp kevésnek. Ez persze sok mindentől függ, de leginkább attól, hogy az ember kivel, vagy ki mellett tölti a mindennapjait. Hiszen, ha olyan személy áll mellette, aki szereti, és szerelme viszonzásra talál, akkor ez az év csak egy szempillantás. Persze vannak olyan sorsok, melyeket meggyötör az élet. Nos, nekik az egy év is egy örökkévalóságnak tűnhet.

Ahogy Albert Einstein mondta: „Tartsd a kezed egy percig a forró kályhán, meglátod, egy órának fogod érezni. Beszélgess egy csinos nővel egy órát, mintha csak egy perc lenne.”

Zakariának és Zoénak sem volt mindig egyszerű és kellemes az élete. Megküzdöttek azért, hogy eljussanak oda, ahol most vannak, megküzdöttek az érzéseikkel és harcoltak a saját démonjaikkal, hogy végre boldogan élhessenek.

Az esküvőjük után új fejezetet nyitottak az életükben, ahogy azt annak idején elhatározták, és lezárták a múltat. Közösen nevelik Zakaria lányát, Amina Karint, aki a férfi első nagy szerelmének a gyermeke. Egy Faizah nevű nőtől született a kislány, de Zakaria még azt sem tudta, hogy a nő terhes lett, ugyanis még az esküvőjük előtt a hűtlen nő elhagyta a férfit. Mielőtt bármit is meg tudtak volna beszélni, Faizah eltűnt a Fadaei vagyon egy részével. Ezután nem találkoztak többet. Zak csak akkor szerzett tudomást a lánya létezéséről, amikor régi szerelme elhunyt. Az asszony és újdonsült férjének egy közeli barátja vitte el hozzá az akkor tízéves Amina Karint, és a DNS-vizsgálat egyértelműen be is bizonyította, hogy a gyermek valóban az ő vére.

Zoé is megszerette a gyermeket, és már saját lányaként tekint a kislányra. Még mindig fáj neki, hogy a tulajdon gyermekét elveszítette, ezért egyelőre nem is akar foglalkozni a gondolattal. Bár már eltelt egy bő év azóta, még most is úgy érzi, hogy nem áll készen lelkileg arra, hogy újból teherbe essen. Zakariával nem is feszegetik ezt a témát. A férfi tudja, hogy hagynia kell a feleségét, nem akarja erőltetni a dolgot. Tisztában van azzal, hogy Zoénak még kell egy kis idő, hogy helyre álljon a lelkivilága.

Ugyanabban a házban élnek, ahol eddig. A Fadaei család rezidenciáján. Qasim és Ghalia sem akarta, hogy a fiuk és a menyük elköltözzön onnan, hiszen túl üres és csendes lett volna kettejüknek az a hatalmas ház. Ráadásul így sokat tudtak segíteni Amina Karin nevelésében is. Főleg akkor, ha a fiatalok dolgozni mentek.

Qasim, Zakaria apja, az utóbbi időben már csak ritkán járt be a céghez, sajnos az idősödéssel és a munka körüli stresszel a betegsége is előtérbe került. A szíve már nem úgy üzemelt, mint annak idején, ezért már most mindent a fiára hagyott. Zakaria megkérte a feleségét, hogy segítsen be a céges ügyek intézésébe, Zoé pedig szívesen mondott igent. A nő azelőtt is dolgozott, még Párizsban. Az apja vállalkozásánál szorgoskodott, és a parfümgyár beszállításaiért volt felelős. Hiányoztak neki a pörgéssel teli napok, és most végre eljött az ideje, hogy bizonyítson. Legalább nem kell otthon ülnie. Néha már úgy érezte, hogy beleőrül a semmittevésbe. Bár szívesen segített a ház körüli teendőkben, az nem volt igazi munka számára. A sütés-főzés élvezetes volt ugyan, de Ghaliának amúgy is volt egy segítője, rá pedig emiatt nem volt nagy szükség. Most viszont boldog, hogy újra dolgozhat, így ő is hasznosnak érezheti magát.

A nő apja, Mathieu és férje között még mindig él a társtulajdonosi viszony, amit annak idején egy tisztességtelen alku pecsételt meg; a különbség, hogy most már nem ez a megállapodás köti össze őket. Az egymás iránti tisztelet az, ami összetartja a társakat.

Mathieu Darrieux álma, amely több mint egy éve majdnem csődbe ment, most újra virágzik. A parfümgyár, amit valamikor a két kezével épített föl, tovább terjeszkedett, még nagyobb bevételt hozva Darrieux számára, és ezáltal a Fadaei családnak is.

Zak barátjáról és annak feleségéről viszont nem mondható el, hogy a boldogságuk felhőtlen lett volna ebben az egy évben. Náluk ez a tizenkét hónap maga volt a pokol.

Gibril saját klubjának volt a vezetője, amíg át nem adta a pozíciót egyik megbízható alkalmazottjának, hiszen a felesége, Fatime, aki Zakaria unokahúga, kisbabát várt. A férfi minden percét a családjával akarta tölteni. Nagy volt az öröm, alig várták, hogy a kicsi megszülessen. Ám Zoé és Zak esküvője után valami nagy baj történt. Pár nappal később kellett volna megszületni a babának, de Fatime egyik délután nem érezte a mozgását. Azonnal bementek a kórházba, ahol megállapították, hogy a gyermeknek nincs szívverése. Az asszonynak pedig ennek ellenére meg kellett szülnie a kisfiukat. A nő teljesen magánkívül volt. Végül nagy nehézségek árán, világra hozta a halott kisbabát. Az ápolók a kezébe adták a kisfiút, hogy el tudjon tőle búcsúzni, és ekkor váratlan dolog történt. Ahogy a nő megfogta picit, az apró test remegni kezdett. Fatime nézte egy darabig a fiút, majd egy idő után, amikor az ápoló el akarta tőle venni, üvölteni kezdte, hogy ne vegyék el tőle a gyermekét, hiszen él. Látja, hogy veszi a levegőt…

Onnantól kezdve nem volt megállás.

Fatime nem tudta elfogadni a történteket, nem akarta elhinni, hogy ez vele, velük történik. Gibril hiába próbálta nyugtatni a feleségét, őt magát is megviselte ez a csapás. Persze a férfi tudta, hogy még nincs semmi elveszve, hiszen fiatalok, lehet még gyermekük. De a felesége annyira megtört, hogy nem lehetett vele többé beszélni erről…

Fatime heteket töltött kórházban, nyugtatókon élt. Olyan volt, mint egy élő halott. Egy napon viszont kiengedték onnan, de a helyzet ezután folyamatosan romlani kezdett. Az asszony, hogy enyhítse fájdalmát, az alkoholhoz nyúlt, és egyre lejjebb csúszott a lejtőn. Voltak napok, amikor megpróbálta letenni az italt, de ez csak ideig-óráig sikerült. Mindig visszatért az alkohol nyújtotta tompaság vigaszába. Mintha nem is lett volna önmaga.

Gibril egy ideig megértő volt az asszonnyal, de közel egy év eltelte után egyre nehezebben viselte már a felesége italozását. Ennek ellenére biztos volt abban, hogy nem akarja elveszíteni őt, hiszen szereti. Gibril hiába könyörgött, nem tudta rávenni a nőt, hogy feküdjön be egy szanatóriumba. A férfi pedig úgy érezte, hogy ennél már nincs lejjebb, ezután csak jó jöhet. Még csak nem is sejtette, hogy a java csak ezután következik…

1. FEJEZET

Az ég már pitymallott. A nap rózsaszín fénye óvatosan lopózott az alvó Egyiptom fölé, mintha csak éppen meg akarná simogatni ezt a varázslatos keleti országot. Az égitest első sugarai csillogva tükröződtek vissza a lomhán ballagó, öreg Nílus víztükréről. Hány napfelkeltét és napnyugtát láthatott már ez a gyönyörű folyam. Mennyi mindent átélhetett, az ókori civilizációtól napjainkig.

Ahogy a nap egyre jobban emelkedett az égen, mind fényesebben ragyogtak a sugarai a pálmafákkal szegélyezett, hatalmas folyó vizében.

Egyiptom fővárosában, Kairóban még nem nyüzsögtek az emberek. Az óriási város is aludt, viszont ez a felkelő napot egyáltalán nem zavarta. Sugarai már a Szahara felé nyúltak, narancsszín köntösbe öltöztetve a szendergő várost.

Amott a homokdűnék, dacolva a nap sugaraival, még árnyékot vetettek a puha, csillogó homokszemekre, mintha meg akarnák védeni a buckákon túl fekvő oázisok nyugalmát, Egyiptomtól egészen Marokkóig.

Zoé lassan ébredezett, de még nem nyitotta ki a szemét. Hagyta, hogy a teste még pihenjen egy kicsit a puha ágyban. Közben a múltján elmélkedett.

Zoé számára mindennek a kezdete Párizs volt. Ott született, ott tanult, ott kezdett dolgozni, és a Zakaria iránti szerelme is talán abban a városban bontakozott ki. Sokszor ült esténként a Szajna partján egyedül, nézte a lenyugvó nap utolsó sugarait, melyek játékot űztek az óriásira nyúló Eiffel-toronnyal, míg végül a pompázatos létesítmény legyőzve a napot, átvette az uralmat az elcsendesülő város felett.

Párizs. Mennyi élményt, mennyi tudást szívott magába itt a fiatal Zoé Darrieux az apja oldalán, most pedig Kairóban is, a férje mellett.

Az asszony felült az ágyban, nyújtózott, megdörzsölte a szemét, majd elengedett egy halvány mosolyt, amikor ránézett az édesen alvó férjére. Felállt, és a fürdőszobába ment megmosakodni, ezután felöltözött. Farmert és halvány lila blúzt húzott magára, ami a testéhez simult, de elöl a fodrok diszkréten takarták. Bár a nő Egyiptomban élt, férje mégsem kényszerítette őt a hagyományos arab ruhák viselésére. Két kérése volt csupán: feszes szerelésben ne lépjen az utcára, illetve minden olyan céges összejövetelen és tárgyaláson, ahol ő is részt vesz, viseljen abaját. Pár gyönyörű, kézzel hímzett ruhadarabot is kapott, amit szívesen hordott. Haját lazán befonta, majd a konyha felé vette az irányt.

Szerette ő maga elkészíteni a családjának a reggelit, és ezt Selma, a család segítője is tudta. Míg ő Qasim és Ghalia reggelijével foglalatoskodott, addig Zoé nyugodtan serénykedhetett a konyhában. Így volt ez minden reggel. Bár egy házban éltek férje szüleivel, külön utakon jártak.

Zoé aznap már javában készítette a reggelit a családnak, amikor Zakaria mögé osont. Átfogta felesége vékony derekát, majd maga felé fordította, és csókkal köszöntötte. Rámosolygott, miután kissé hátrébb lépett. Tekintete üde volt, és sugárzott belőle a szerelem.

– Jó reggelt.

Az asszony is köszöntötte férjét, de ezután visszafordult a tűzhely felé és folytatta az étel készítését.

– Nagyon finom illatok.

A férfi nekitámasztotta csípőjét a pultnak, és huncut mosolyt engedett a nő felé, akiből kitört a nevetés.

– Csak egy kis fuult készítek. Amina Karin nagyon szereti.

Ebben a percben a kislány is megjelent a konyhaajtóban. Már az iskolai egyenruha volt rajta, haja megfésülve, amit egy hajgumival rögzített copfba. Sokat változott egy év alatt. A haja sokkal hosszabb lett, már a fenekét súrolta, és a lófarok hatalmas hullámokban omlott alá. A szeme is mintha sötétedett volna, egyre inkább Zakaria arca volt kivehető benne. De az alkata valószínűleg az anyjáé. Vékony lányka volt, ráadásul nőtt is ebben a pár hónapban, és nem is keveset. Egészen látványos volt a növekedés. Mostanában egyre többet mosolygott, ahog ezen a reggelen is.

Zakaria elemelkedett a pulttól, és rákacsintott a gyerekre.

– Nem csak Amina Karin szereti.

A kislány odalépett Zoéhoz, majd adott neki egy puszit, végül az apjához ment, és őt is köszöntötte. A nő látva a jelenetet újra mosolyra húzta a száját. Büszke volt a férjére, hogy annak idején magához vette a lányt. Az ő vére volt, de egy olyan korszakra emlékeztette a férfit, amire egyáltalán nem szeretett visszagondolni. Most mégis olyan boldogok, a kapcsolatuk felhőtlen és őszinte. Igazi apa-lánya szeretet van közöttük.

– Üljetek le az asztalhoz! Máris kész vagyok – szólalt meg az asszony.

Ezután megfogta az edényt, amiben a fuul készült, majd feltálalta a reggelit. Főtt tojást is készített hozzá, hiszen a férje úgy szerette. Végül leült ő is az asztalhoz. Ránézett Zakariára, aki már javában kente a pasztát a kenyérre, és bele is harapott abba.

– Zak, elvinnéd ma Amina Karint a suliba?

– Persze, de miért? – nézett fel a férfi furcsa pillantással a feleségére, miközben lenyelte a falatot.

Zoé nem tudta, hogyan kezdjen hozzá. Fatimét szerette volna meglátogatni, de tudta, hogy Zakaria ennek nem nagyon fog örülni. Zak folyton azt hangoztatta, hogy az unokahúga elhagyja magát, és ez a Fadaei-éknél nem szokás… Mondja ő, akit több mint tíz évvel ezelőtt ripityára tört egy lány. Akkor ő is elhagyta magát, de ez már a múlt. Bár Zak és Gibril között a mai napig remek a kapcsolat, Zakaria valahogy sosem tudta elviselni, ha egy nő iszik. Zoé tudta, hogy Fatimének segítségre van szüksége, és ha ő is elfordul tőle, akkor menthetetlen lesz az élete. Szüksége volt egy barátra.

– Mielőtt bemennék a céghez, meglátogatom Fatimét.

Zakaria az asztalra nézett, kent még egy kenyeret, majd bekapott belőle egy falatot. Ivott a teából, és újra Zoéra pillantott. Kinyílt a szája, mintha mondani akarna valamit, de ekkor megakadt a szeme Amina Karinon, így inkább újra lesütötte a tekintetét.

– Üdvözlöm őt – szólalt meg végül.

– Átadom.

Zoé biztos volt benne, hogy a férje nem ezt akarta mondani, hanem valami olyasmit, hogy minek pátyolgatni őt, hiszen arra ott van a férje… Na de Gibril sem az a mintaférj, legalábbis mostanában semmiképp. Valószínűleg ő is belefáradt már az állandó könyörgésbe. Bár ez nem mentség arra, hogy alig volt otthon, és a munkájába menekült. Talán el kéne utazniuk egy időre, talán az megoldaná a problémájukat, ha újra közelebb kerülnének egymáshoz. Hiszen a baba elvesztéséről egyikőjük sem tehet – mélázott barátain Zoé.

– Gyere, Amina Karin, menjünk! – állt fel az asztaltól a férfi, tekintete mintha megenyhült volna. Köszönésképpen csak biccentett a felesége felé. – Az irodában találkozunk – nézett vissza a konyhaajtóból.

Zoé leszedte az asztalt, miután a férje és a nevelt lánya távoztak a házból, majd ő is összekészült, és beült az autójába.

Gibrilék az esküvő után elköltöztek a férfi lakásából egy nagyobb, kétszintes házba, gondolva a születendő gyermekükre, és a később érkező gyermekekre is. Gibril lakását viszont megtartották, amolyan menedékfélének. Az új ház nem volt messze a Fadaei-rezidenciától. A bejárat díszes kövekkel volt kirakva, mely egészen a házig vezetett egy hatalmas előkertbe. A kert bár kövezett volt, néhol hagytak helyet virágoknak és kisebb pálmafáknak. Még egy szökőkút is elfért a tér közepén.

Amikor Zoé odaért, a kaput nyitva találta, így teljesen fel tudott menni az előkertig az autójával. Ott leállította a motort, kiszállt, és az ajtóhoz sétált. Becsöngetett, és várt. Pár perccel később kinyílt az ajtó. Az asszony állt vele szemben, aki alig hasonlított valamikori önmagára. A hosszú fekete haja fénytelen lett, a bőre pedig sápadt, fakó. Melegítőnadrágot és pólót viselt, ami furcsa volt egy olyan ember számára, aki jól ismerte őt, hiszen azelőtt szinte sosem lehetett látni őt ilyen ruhákban. Mindig csinosan öltözött, általában lenge vászonnadrágot és színben hozzá passzoló tunikát viselt. Az arcát is mindig sminkelte, de mostanában az is elmaradt.

A nő köszöntötte Zoét, majd beinvitálta a házba, miközben Zoé igyekezett magában tartani a véleményét Fatime elhanyagolt külsejéről.

Zoé jól tudta, milyen traumán ment át a nő, és azt is látta, hogy nem képes megbirkózni a fájdalmával. Ebben a házban rendezték be annak idején a gyerekszobát, amihez azóta nem is nyúltak… Ugyanúgy van minden, mint a halott kisbaba születése előtt. Rémálom… Senkit nem engednek be a gyerekszobába. Egyedül Fatime jár oda szorgosan. Takarít és folyton sír. Egyébként az ajtó állandóan zárva van, a kulcsa pedig egy fiókban lapul.

Az asszony a nappaliba kísérte a barátnőjét, és hellyel kínálta, majd töltött magának egy pohár rumot.

– Iszol valamit? – kérdezte.

– Nem kérek, köszönöm – majd magában megjegyezte: neked sem kéne innod, ráadásul már kora reggel.

Zoé körbenézett a szalonban. Mindenhol rend volt, csillogott a padló. Fatimének nem volt más dolga, mint hogy rendben tartsa ezt a házat, és meleg vacsorával várja haza a férjét. Már amikor az hazajön.

– Hogy érzed magad?

– Jól vagyok – vágta rá Fatime gépiesen a hazugságot immár körülbelül ezredszer.

– Tudok valamiben segíteni?

– Tekerd vissza az időt…

Fatime meredten nézte az üveget, amiben a rum volt, majd meghúzta a poharát. A hangja tele volt szomorúsággal, kétségbeeséssel.

– Az alkohol nem megoldás, te is tudod.

– Valóban nem. De ettől színesebb a világ. Megnyugtat.

Újra töltött a poharába, és belekortyolt.

– El kéne mennetek valahova Gibrillel.

– Úgy érted, utazzunk el? Kapcsolódjunk ki? – Az asszony hangja cinikusan csengett. Mégis hogy tudna ő kikapcsolódni, szórakozni, amikor a szíve kettéhasadt azon a végzetes napon?

Zoé is felismerte barátnője hangjában a keserűséget, de nem hagyta annyiban.

– Jót tenne, ha kimozdulnátok.

A nő elnevette magát, de ez a kacaj érezhetően nem szívből jött. Az egész erőltetett volt, és bánatos.

– Gibrilnek is jót tenne…

– Gibrilnek az tett volna jót, ha képes lettem volna megszülni a fiát!

Fatime idegesen újratöltötte a poharát. Ez már a harmadik volt, amióta Zoé itt van, és még csak meg sem látszik rajta, hogy ivott. Vajon hány pohár üti ki? Azelőtt elég volt neki egy-két pohár, majd három-négy… Most meg… Talán egy üveg is kevés?

– Nem élhetsz örökké a múltban.

– Te nem tudod, milyen érzés elveszíteni egy gyereket!

– kiáltotta Fatime indulatosan.

– Valóban nem tudom, milyen érzés elveszíteni egy babát a kilencedik hónapban, de ne feledd, hogy pár hónaposan én is elveszítettem a gyerekem – próbálta Zoé csitítani, de hiába. Fatime felállt a kanapéról, úgy kiabált tovább.

– A férjemet két dolog tette volna boldoggá. Az egyik a gyerekünk, aki halva született, a másik pedig te voltál! Szeretett téged, és szerintem még most is szeret!

Fatime kissé elvetette a sulykot ezzel a megjegyzésével, pedig belül tudta, hogy nincs igaza. A férje már rég nem volt szerelmes Zoéba, ha egyáltalán valaha az is volt. De elege volt már abból, hogy valaki mindig megmondja neki, hogy mit kéne csinálnia és mit nem, holott senki nem volt a helyében. Senki nem tudhatja, hogy min megy keresztül.

– Elég! – Zoé is felugrott a fotelból, nem bírta tovább hallgatni a barátnője vádaskodását. – Mindenkit elüldözöl magad mellől, térj észhez! Ez így nem mehet tovább.

– Fáj az igazság? – sziszegte az asszony ingerülten.

Zoé ekkor közelebb ugrott a nőhöz, majd lekevert neki egy pofont.

– Gibril megmondta, hogy amit valamikor irántam érzett, az csak fellángolás volt! Én pedig Zak-et szerettem! Soha még csak nem is gondoltam rá, hogy Gibril és én… Az igazság pedig az, hogy teljesen kifordultál önmagadból! Nem akarom újra meg újra ugyanezt hallgatni, elég volt! Én csak segíteni szeretnék, de te nem engeded! Ha nem fogadod el a segítségemet, akkor nincs itt keresnivalóm, Fatime! – hagyta faképnél őt Zoé.

Az asszony pedig magára maradt az üres házban, ahol semmi nem emlékeztette már a meleg családi fészekre. De mintha nem is érdekelte volna ez az egész, inkább visszarogyott a kanapéra, és kortyolt még egyet a rumból.

Zoé dühösen ült vissza a kocsijába, ez már a sokadik alkalom volt, hogy Fatime ugyanazokat a dolgokat vágta a fejéhez. Nem bírta tovább, szeretett volna segíteni, de a nő egyre elutasítóbb volt vele, és mindenki mással is. Igaza volt a férjének abban, hogy az unokahúga elhagyja magát. De nem ez volt a legrosszabb, egyszerűen úgy érezte, hogy a nő nem is akar változtatni az életén, így nincs sok értelme az állandó papolásnak… Csak megfájdul ettől az ember feje.

Zoé a céghez ment, tudta, hogy a férje már várja őt.

Amikor benyitott a férfi irodájának ajtaján, Zakaria egy nagy kupac dosszié felett nézett át egyenesen a felesége szemébe. A nő még most is igézően szép volt, hosszú, sötét fürtjeit kontyba tekerte, de egy rakoncátlan tincs mégis az arca elé tévedt. Szeme sötétkékje gyémántként ragyogott, ahogy a férjére nézett. Alacsony volt, és még mindig törékeny, Zak mégsem ismert nála erősebb nőt. Természetesen a férfinek sem lehetett oka panaszra, ami a külsejét illeti. A haja még mindig fekete volt, mint az éjszaka, és egyetlen ősz hajszál sem tarkította. Borostája sosem volt túl nagy, mindig igényes férfi benyomását keltette. A testét rendszeresen edzette, izmai olyan feszesek voltak, mint amikor Zoé megismerte őt.

Zoé viccesnek találta, ahogy a barna szempár ott pislog egy kupac irat fölött, és kitört belőle a nevetés.

– Most már igazán fel kéne vennünk egy asszisztenst – tárta szét a kezét. – Nem gondolod? – kérdezte Zak-től, miközben összeráncolta a szemöldökét. – Lassan elveszünk ebben a papírrengetegben.

A cégnél ugyan sokan dolgoztak, de amikor Qasim titkárnője nyugdíjba ment, nem volt helyettesítője. Minden asszisztensi munka rájuk szakadt. A mappák meg csak gyűltek szépen sorban.

Zak felállt a székről, majd végignézett az asztalán.

– Igazad van. Meghirdetjük az állást – mondta hirtelen elhatározással.

– Addig viszont ez a rengeteg dosszié ránk vár, úgyhogy essünk neki! – sóhajtott a felesége, majd pár iratot levett a kupac tetejéről, és mielőtt átsétálhatott volna a saját irodájába, a férfi újra megszólalt.

– Mi volt Fatiménél?

Zoé megállt az ajtóban, visszafordult a férje felé, majd megrázta a fejét, mintha nem is akarna még csak rágondolni sem.

– A szokásos.

Zakaria érezte, hogy jobb, ha most nem faggatja tovább a nőt. A „szokásos” az ő szótárában annyit tesz, hogy valószínűleg megint nem járt szerencsével a felesége, így már teljesen biztos volt benne, hogy Fatime elvesztette az irányítást az élete felett.

* * *

Amina Karin jól kijött az osztálytársaival. A legjobb barátnője egy igen kedves kislány lett. Jameelah volt a neve, és a jelentése valóban passzolt a lányra, hiszen nagyon szép volt. A szülei kereskedők voltak, és sokszor hagyták a rokonokra Jameelaht. Főleg akkor, amikor hosszú útra mentek. Bár a portékáik nagy részét inkább városokban adták el, azért gyakran megfordultak az oázisok környékén is, hogy az ott élő embereknek ruhákat és edényeket vigyenek. Olykor a lányukat is magukkal vitték, de ez nem fordult elő sűrűn.

A kislány szeretett tanulni, mindig azt hangoztatta Amina Karinnak, hogy ha felnő, egyetemre akar menni, hogy vigye valamire. Nem akart a szülei árnyékában élni. Nem szégyellte őket, hiszen tisztességesen keresték meg a pénzüket, de valamiért Jameelah mégis felfelé tört volna. Szerette a csodás építményeket, a barátnőjének pedig bevallotta, hogy nagyon vágyik arra, hogy építészmérnök legyen.

– Az apám bácsikájának van egy fia, aki építészmérnöknek tanult Alexandriában. Ahmednek hívják. Szerintem ő segíthetne majd neked – mosolygott Amina Karin.

– Na, igen, csakhogy odáig el kell jutni. Már a középiskola is megterhelő lesz anyáméknak. Te is tudod, hogy a szüleim nem keresnek valami jól, az egyetem pedig még több pénzbe kerül. Ráadásul az apám egyre inkább azt fontolgatja, hogy mielőbb férjhez ad. Az a terve, hogy a középiskola után megtartja az esküvőmet a kiválasztott férfival – sóhajtotta a lány.

– Szerintem ne is gondolj arra, hogy férjhez mész! Biztos vagyok benne, hogy az apám segítene neked, hogy egyetemre mehess. Ő támogatja a nők tanulását.

– Szerencséd van az apáddal. A többit majd meglátjuk

– kacsintott Jameelah.

Az iskola után a Fadaei család sofőrje ment Amina Karinért, és ezen a napon a barátnője is velük tartott. Zakaria lányának nem ment túl jól a matematika, de Jameelah segített neki. Hiszen ő nemcsak szerette, de értette is ezt a tantárgyat. Minden kedden délután átment hozzájuk, hogy korrepetálja a barátnőjét. Esténként pedig a sofőr vitte őt haza.

Amina Karin szobájában tanultak, de szigorúan csak miután megebédeltek. Selma nagyon szerette mindkét kislányt, ezért mindig valami nagyon finom desszert is került az asztalra. Qasim is megjegyezte már, hogy bizony ő is keddenként szeret a legjobban otthon enni, mert olyankor finom sütemények sorakoznak a konyhában. Ghalia viszont mindig önuralomra intette a férjét, miután jól kinevette magát, hiszen Qasimnak nem volt szabad sok édességet ennie. Vigyáznia kellett az egészségére. Ghalia szigorúan fogta a férjét.

Ebéd után a gyerekek felmentek a szobába, és előkerült a matematika-gyakorlófüzet. Na meg persze ilyenkor tudtak beszélgetni a fiúkról is, hiszen egyébként nem volt szabad. Amina Karin meg tudta beszélni a szüleivel, főleg Zoéval az ilyen ügyeket, de Jameelah szülei nem voltak nyitottak ezekre a beszélgetésekre. Hithű muzulmánként az vallották, ráérnek a gyerekeknek megtanítani mindent, amikor annak eljön az ideje.

– Gyere, mutatok valamit! – ugrott fel az ágyára Amina Karin, majd a barátnője is követte őt. A lány ekkor elővette a laptopját, amit az apjától kapott. Felnyitotta a tetejét, és a keresőre kattintott.

– Szoktál zenéket hallgatni? – kérdezte Jameelaht, míg arra vártak, hogy a gép betöltsön.

– Igen, de csak olyanokat, amit apu szeret.

Amina Karin összehúzott szemöldökkel nézett rá a barátnőjére. Furcsállta, hogy csak olyan muzsikát hallgathat a barátnője, amit az apja kedvel.

– És milyen zenéket hallgattok?

– Leginkább egyiptomit.

Amina Karin olyan jóízűen kacagott fel, hogy a barátnőjéből is kitört a nevetés. Jameelah biztos volt benne, hogy az osztálytársa nem pont ilyen zenék hallgatására gondolt. Ekkor a lány felé fordította a laptopot, majd rámutatott a kijelzőre, ami Jameelah szemét azonnal odavonzotta. Egy csinos fiú nézett vissza rá, aki testre feszülő pólóban pózolt a képen. Bőre ugyan bronzos volt, haja sötét, de egy biztosan látszott, hogy ez a fiú nem arab volt. A lány annyira zavarba jött a képtől, hogy elfordította a fejét, de így is látható volt, hogy elpirult.

– Ha az apám tudná, hogy milyen képeket nézek, egyszerűen kitekerné a nyakamat. Egy szó nélkül…

– De nem tudja meg.

– Neked könnyű, a te szüleid mások…

– Az lehet, hogy most könnyű, de nem mindig volt így.

Jameelah kíváncsian nézett a barátnőjére.

– Az apámat tízéves koromig nem is ismertem… Az anyám meg meghalt… Tudod, anyu és apu összevesztek, amikor anyám még nem is tudta, hogy teherbe esett. Aztán meg nem volt alkalma megmondani az apámnak. De ő szabadszellemű nő volt. Pár éves voltam csak, amikor fogta magát, és elment velem Törökországba. Ott megismerkedett egy férfival, és nem is jött vissza Egyiptomba. A halála előtt mesélte el, hogy az a férfi nem az igazi apám. Miután a szüleim meghaltak egy balesetben, engem visszahozott Kairóba egy jó barátjuk.

Jameelah döbbenten hallgatta a barátnője szavait, amiből kivehető volt a keserűség.

– Akkor neked sem volt felhőtlen a gyerekkorod…

– Azt nem mondanám. Csak azóta nehéz, hogy anyu meghalt. De Zoé és Zakaria, vagyis az igazi apukám sokat segít, hogy könnyebb legyen.

– Hogy fogadtak? Biztos nekik sem volt egyszerű.

– Az apám kiakadt… Gondolhatod… A végén DNSvizsgálatot kért. Nem sokat tudok a kapcsolatukról. Amikor kiderült, hogy tényleg Zakaria lánya vagyok, közelebb kerültünk egymáshoz. Persze azért kellett hozzá egy kis idő.

– És Zoé?

– Zoé mindig is jó fej volt. Elfogadott és szeretett, az első perctől kezdve. Bár amikor megmutattam neki az édesanyám fényképét, láttam az arcán a fájdalmat. De akkor sem szólt egy rossz szót sem, és elfogadta az anyám emlékét. Nekem nem kellett ennél több, hogy érezzem, itt biztonságban leszek.

Jameelah ekkor, hogy valami könnyedebb témára terelje a beszélgetést, a laptop felé biccentve halkan megszólalt.

– Megnézzük még egyszer azt a fickót a gépeden?

Amina Karinból kitört a nevetés.

– Ugyan, vannak jobbak is – felelte, majd a keresőbe újabb nevet írt be, végül mindkét lány hasra feküdt az ágyon, mielőtt megnyitották volna az énekesek képeit.

2. FEJEZET

Zohra Rahman azelőtt Kairóban lakott a szüleivel. Egy napon azonban el kellett adniuk a boltjukat, melyet az apja vezetett, és egy kisebb városba, Tantába kellett költözniük. A ház, amit megvettek ebben a kisvárosban, nem volt túl nagy, ráadásul eléggé romos is volt. Elkezdték ugyan felújítani a maradék kis pénzükből, de a nő édesanyja nem sokkal később meghalt. A temetés elvitte a pénzüket, így nem tudták befejezni a ház felújítását. A férfi sokat vitázott Zohrával, őt hibáztatta a felesége haláláért is, és azért is, hogy ilyen kiszolgáltatott helyzetb kerültek. A viták addig fajultak, míg végül a férfi kitagadta a saját lányát, és megszakította vele a kapcsolatot.

A nő eljött a félig kész házból, de Tantában maradt, és a legjobb barátnőjéhez költözött. Latifah befogadta Zohrát addig, amíg nem rendeződik az élete. Sajnálta a fiatal nőt, és bízott benne, hogy egy napon minden rendbe jön majd, hiszen a barátnőjét nagyon kedvesnek és szerénynek ismerte meg.

Nagyjából másfél évvel ezelőtt találkoztak, azóta szinte elválaszthatatlanok lettek. Zohra nem sokat mesélt neki az addigi életéről, de azt elmondta, hogy volt egy férfi, akit nagyon szeretett, de a fickó csúnyán elbánt vele. Zohra nem szívesen beszélt a múltjáról. Egyrészt túl fájdalmas volt számára felidézni a Fadaei nevet, másrészt nagyon szeretett volna új életet kezdeni.

Latifah nem értette, hogy a lány apja miért volt ilyen szívtelen, hiszen annyi csalódás érte már Zohrát. Igaz, hogy Zohra egyszer-egyszer kifakadt, és olyankor azt hangoztatta, hogy még bosszút fog állni azon a bizonyos Fadaei-en, de Latifah kedves lánynak ismerte meg, és sosem gondolta róla, hogy barátnője valóban képes lenne bármiféle bosszúra.

Zohra egyelőre alkalmi munkákból tartotta el magát, mert nem volt lehetősége ebben a városban olyan állást találni, ami megfelelő lett volna számára. Kereste és várta a lehetőséget. A pénzből, amit kapott, adott a barátnőjének a szobáért, a többit pedig félretette.

Egyik nap Zohra épp Latifah munkahelyére sietett, aki saját kis ajándékboltját vezette. Az édesanyja halála után örökölte meg az üzletet és nem akart túladni rajta. Szerette a munkáját, de egyszemélyes bolt volt, így a barátnőjének nem tudott állást ajánlani maga mellett, pedig megfordult a fejében többször is. Ráadásul a bevételből elég volt magát fenntartania, fizetést már nem tudott volna adni senkinek.

Zohra sóhajtva ült le a kis bolt egyik székére, elővette a napi újságot, majd böngészni kezdte az álláshirdetéseket, mint eddig mindennap.

Latifah a pult mögött ült és valamit írogatott, majd felnézett a barátnőjére. Látta a nő gondterhelt arcát, mire megcsóválta a fejét.

– Ma nem mész dolgozni?

– Nem, ahol tegnap voltam, ott befejeződött a bedolgozás. Sehol sincs egy normális munka ebben az istenverte városban – hadarta idegesen Zohra, majd tovább lapozta az újságot, ám ekkor megakadt a szeme az egyik hirdetésen. – Nem hiszem el! – ugrott fel a székről a nő, szíve vadul verni kezdett, arcára mérhetetlen düh ült. Látszódott rajta, hogy legszívesebben törne-zúzna.

– Mi a baj? – ráncolta a szemöldökét Latifah.

A legtöbbször nyugodtnak tűnő Zohra most haragtól izzó tekintettel nézett a barátnőjére, és a fogai között szűrte ki a mondatot.

– Már megint a Fadaei család. – De ahogy a szeme lejjebb csúszott a hirdetésen, úgy szállt el a haragja, míg végül alattomos mosolyra húzta a száját. – Itt a megoldás! – dobta le az újságot a barátnője elé.

– Milyen megoldás? – kérdezte Latifah, majd lázasan keresgélni kezdett a hirdetések között, hogy megtalálja, mi izgatta fel ennyire a barátnőjét. De nem járt sikerrel, és amikor felnézett az újságból, és megpillantotta Zohra álnok vigyorát, még ő maga is megrettent. Sosem látta még ennyire kiszámíthatatlannak a barátnőjét.

– Zakaria Fadaei asszisztenst keres a cégükhöz – bökött rá végül a hirdetésre a nő, majd így folytatta: – Nem is akármilyen helyre, a tulajdonosoknak kell egy titkárnő.

– Jól felbosszanthatott valamivel téged az a fickó…

Zohra lehalkította a hangját, szinte suttogott.

– Nem is tudod, mennyire… Az apámnak azelőtt volt

egy saját kis boltja Kairóban. De Zakaria Fadaei tönkretett minket, így el kellett jönnünk onnan, hogy megélhessünk. Az anyám belebetegedett, és nem sokkal később meghalt. Az apám meg engem hibáztat minden rosszért, ami a családunkat érte.

– Ezt én is tudom, hiszen mondtad már. Én csak azt nem értem, ha az a pasas volt, aki tönkretett benneteket, akkor az apád miért téged hibáztat.

De Latifah hiába várta, nem kapott választ a kérdésére.

– Úgysem jó neked az az állás, hiszen ismered a fickót.

Ő volt a nagy szerelmed – sóhajtotta. – Minek mennél oda? Hogy kínozd magad? Ha annyira utált, hogy tönkretett, akkor meg úgysem fog felvenni. Sőt!

– Azóta sok idő telt el. Én bosszút esküdtem, és most beteljesíthetem. – A barátnője nem ismert rá Zohrára, eltökélt volt, tudta, bármit mond neki, semmi sem állíthatja meg a nőt. Így inkább nem is szólalt meg. – Itt a nagy lehetőség, csak kell egy jó fodrász és sminkes, meg pár új ruha.

– Minek?

Zohra barátnője úgy gondolta, hogy ennek a nőnek elment az esze, ha vissza akar menni Kairóba, ráadásul a volt szerelme közelébe… De közben leesett neki, hogy Zohra mire is készül valójában. De hiszen ez őrültség. Hogy tudná az a férfi nem észrevenni, hogy ki ez a nő? Senki sem tudja úgy átváltoztatni, hogy ne ismerjék fel. Ekkora baromságot. Meg hát sosem dolgozott asszisztensnőként, az is rögtön kiderülne…

– Őrültség, amire készülsz – jegyezte meg végül nyugtalanul.

– Ha te jártál volna úgy, ahogy én, most nem ezt mondanád – hárította Zohra. – Egyébként is van egy kis félretett pénzem, az fedezi a szükséges költségeket.

– Sosem dolgoztál titkárnőként. Honnan szerzel ajánlólevelet?

– Van egy ismerősöm, aki el tudja ezt intézni.

– Hamis ajánlólevél? Te nem vagy normális, hiszen az illegális!

Latifah arcán teljes volt a döbbenet. Rá kellett jönnie, hogy nem ismerte eléggé Zohrát, és meglepődött, hogy ez a nő mi mindenre képes, hogy beteljesítse a bosszúját. Még szerencse, hogy ő sosem húzta ki a barátnőjénél a gyufát, mert akkor valószínűleg ő is megnézhette volna magát. Nem ismert ennyire félre senkit, mint ezt a nőt. Hirtelen furcsa szorongást érzett, és már nem érdekelte, hogy Zohra mit akar csinálni, csak annak örült, hogy eltűnik a közeléből.

– Na, nem mondod… Zakaria Fadaei tönkretette az életemet, megölte az anyámat, és emiatt az apám is kitagadott. Nekem már nincs veszítenivalóm. Elmegyek Kairóba, és bosszút fogok állni azon a szemét alakon.

A nő dühe nem csillapodott, úgy fújtatott, mint egy eszeveszett bika. Majd megfogta az újságot, és magára hagyta a barátnőjét. Visszament a bérelt szobájába, magához vette a megtakarított pénzét, majd beült egy fodrászhoz, és teljesen új frizurát vágatott magának. A haja színét is megváltoztatta, és még színes kontaktlencsét is vásárolt a teljes átalakulás érdekében. Így biztosnak vélte a sikerét. Miközben a fodrász a hosszú tincseit vágta egyre rövidebbre, Zohra nem tudott másra gondolni, csak arra, hogy a tervének be kell válnia. Látta a tükörben a fokozatosan kibontakozó új személyiségét, és ez reménnyel és boldogsággal töltötte el.

Amikor végzett a szépségszalonban, egy butik felé vette az irányt, ahol vásárolt magának pár elegáns kosztümöt, végül pedig telefonon megbeszélt egy találkozót egy férfival. Egy apró teázó teraszán ültek le, ahol Zohra elmondta, hogy mit szeretne.

Néhány nappal később, nem kevés egyiptomi fonttal szegényebben, de egy tökéletes ajánlólevéllel és egy bőröndnyi ruhával Zohra készen állt, hogy visszatérjen Kairóba, és végre beteljesítse bosszúját.

* * *

Zoé egész héten interjúztatta az asszisztensi állásra a jelentkezőket, úgy érezte, hogy egyik személy sem lenne igazán megfelelő, viszont hamarosan döntenie kell, hisz a titkárnői feladatok csak gyűltek az asztalon. Egyik jelentkező sem volt túl meggyőző számára, ráadásul a megjelentek egyike sem dolgozott ezelőtt asszisztensi pozícióban, ami szintén nehezítette a választást.

– Köszönöm, hogy eljött – mondta az utolsó jelentkezőnek. – Hamarosan értesítjük a döntésünkről – fogott kezet a nővel, aki ezután távozott az irodából.

Zoé rákönyökölt az asztalára, tenyerébe temette az arcát és mélyet sóhajtott. Amikor a férje belépett a szobába, felpillantott rá. – Na, hogy ment? – kérdezte Zakaria, szemében őszinte kíváncsisággal.

– Reménytelen… – csóválta meg a fejét az asszony. – Ez a nő volt az utolsó jelentkező… Mit csináljak? – tárta szét a kezét az asszony. – Még egyik sem dolgozott asszisztensként… Azt hittem, könnyebben fog menni. De mintha minden ellenünk lenne.

– Nos… – kezdte volna a férfi, de ebben a pillanatban kopogtak az ajtón, majd egy huszonöt év körüli nő lépett be. A Fadaei házaspár tekintete rászegeződött az ismeretlenre, akinek haja olyan volt, mint a selyem. Elöl hosszúra növesztve, hátul pedig rövidebbre vágva, és világosbarna árnyalatát szőke melírozott tincsek tarkították. Szeme, mint az őznek: hatalmas és aranybarna. Csinos alakja még az almazöld nadrágkosztümben is jól látszott. Kezében egy fekete irattáskát tartott.

– Elnézést – mondta a nő lassan, nem túl hangosan. Hangja bizonytalanul, mégis kedvesen csengett. – Nem tudom, hogy jó helyen járok-e, az állásinterjúra jelentkeznék – nézett Zoéra, aki láthatóan meglepődött azon, hogy egy ilyen elegáns nő jött ide, hiszen biztosan talált volna magának máshol egy sokkal jobb állást is. Olyat, ami az ő ízlésének megfelelő lehet. Főleg amiatt lepődött meg, hogy nem kapott tőle önéletrajzot sem, és az előző jelentkezőket már a megjelenésével jócskán felülmúlta.

Zakaria is furcsállta a dolgot, és nem tudta hova tenni az ismeretlen nő érzelemmentes arcát sem, végül megszólalt, mielőtt kifordult volna az ajtón.

– Magatokra hagylak.

Zoé hellyel kínálta a fiatal lányt, aki szótlanul ült le az asszonnyal szembeni székre. Zohra biztos volt benne, hogy nem ismerték fel, ami nemcsak az átalakított külsejének volt köszönhető, de igyekezett valamelyest a hangját is elváltoztatni.

– Nem küldött önéletrajzot, így nem tudom, hogy alkalmas-e a munkára.

– Valóban, ezért elnézést kérek, de az utolsó pillanatban döntöttem el, hogy szerencsét próbálok önöknél.

– Értem – nyugtázta Zoé a hallottakat. – Akkor meséljen egy kicsit magáról!

– Tantában nőttem fel, ott tanultam, és ott is dolgoztam. Nem sokkal ezelőtt határoztam úgy, hogy felköltözöm a fővárosba, és most munkát keresek. Olvastam az újságban a hirdetést, és azt gondoltam, hogy itt az alkalom, hogy bizonyítsak magamnak.

– Dolgozott már asszisztensi pozícióban?

A lány kinyitotta a táskáját, kotorászni kezdett benne, majd kihúzott egy fehér papírt, amit átnyújtott Zoénak. Ő elvette tőle, de mielőtt belenézett volna, Zohra válaszolt az előbbi kérdésre.

– Igen. Ez itt az ajánlólevelem – biccentett az imént átnyújtott lap felé.

Az asszony még mindig nem nézett rá a papírra, az ismeretlen nő nyugodt arcát pásztázta. Kellemetlen érzése támadt, de nem engedte elhatalmasodni.

– A nevét elárulja?

– Oh, milyen buta vagyok, még be sem mutatkoztam – mosolyodott el a lány. – Zohra Rahman vagyok.

Zoé letette maga elé az ajánlólevelet, amin gyorsan átfutott, majd visszapillantott a fiatal nőre.

– Miért a mi cégünket választotta?

– Ezt nem értem. Talán már felvettek valakit?

– Nem erről van szó, de egy ilyen jó referenciával rendelkező hölgy nagyobb vállalatnál is találna munkát, sokkal több fizetésért. Ha jól olvastam az ajánlólevelében, maga híres építészeti cégeknél dolgozott.

– Ez így van – köszörülte meg a torkát a nő –, de tudja, én szeretem a csöndet, és arra jöttem rá, hogy egy kisebb, akár családi vállalkozás sokkal inkább nekem való munkakörnyezet lenne. Ezért is szeretnék váltani a nagyvállalatról.

– Értem.

Zoé átolvasta a teljes ajánlólevelet, majd újra felnézett. Zohra még mindig rezzenéstelen arccal ült ott, amit az asszony egyre furcsábbnak talált. A többi jelentkező sóhajtozott, fészkelődött, izgatottan babrálta a táskája fülét. Ez a nő pedig meg sem mozdul. Talán túlságosan izgul, hogy megkapja-e az állást, vagy éppen túlságosan is biztos a sikerében. De az igazság az, hogy egy ilyen referencialevéllel nem küldheti el ezt a nőt. Meg már amúgy is nagyon nagy szükségük lett volna a jó munkaerőre.

– Nos, a feltételeket olvashatta a hirdetésben. Mikor tudna kezdeni? – szólalt meg végül.

– Akár azonnal.

– Akkor holnap reggel nyolckor várjuk – nyugtázta az asszony. Zohra felállt a székről, majd a másik nő felé nyúlt egy kézfogásra, és alig észrevehetően rámosolygott Zoéra.

Amikor Zohra elindult a kijárat felé, száját szélesebb mosolyra húzta, melyen jól érzékelhető volt a káröröm és az eltökéltség, amit persze a háta mögött álló asszony nem láthatott.

* * *

Amikor Zakaria meghallotta, hogy becsukódott felesége irodájának ajtaja, visszasietett hozzá, hogy megtudja, mi történt. Egyenesen a székhez sétált, ahol Zoé ült, majd megpuszilta felesége homlokát.

– Na? Hogy ment?

– Zohra Rahman lesz az asszisztensünk – nézett Zoé a férje szemébe, miközben megpróbálta elfojtani a megmagyarázhatatlan nyugtalanságát.