Susan Mallery

Boldogság újratöltve

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Susan Mallery, Inc., 2021 – Vinton Kiadó Kft., 2024

A mű eredeti címe: The Vineyard at Painted Moon

Harlequin MIRA

Magyarra fordította: Szabó Júlia

Nyomtatásban megjelent: Vinton Kiadó, 2024

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-818-4

Borítókép: Shutterstock

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2024

A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

Felelős kiadó: dr. Bayer József

Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

Telefon: +36-1-781-4351; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is
tájékozódhat: www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Mackenzie Dienesnek látszólag mindene megvan – gyönyörű otthon, remek barátok és csodás munka a családi pincészet sikeres borászaként. Csak egy a gond: a szóban forgó család nem az övé, hanem a férjéé. Nincs az életének olyan területe, amely ne kötődne ezer szállal Rhyshez. Az anyósa egyfajta pótanya számára, a sógornője a legjobb barátnője, az otthonuk a családi birtokon van. Így amikor a férjével arra a következtetésre jutnak, hogy a házasságuknak vége, majd a szíve szakad meg, hiszen egyik napról a másikra gyakorlatilag mindenét elveszíti: a munkáját, az otthonát, a barátait, és ami a legrosszabb, a családját. Persze akár maradhatna is. Dolgozhatna továbbra is a borászatban, barátkozhatna az anyósával és a sógornőjével, naponta megölelhetné az unokaöccseit és unokahúgait – de csupán alkalmazottként. A másik lehetőség, hogy lemond minderről, és újrakezdi az életét. Kérdés, el meri-e hagyni a járt utat a járatlanért abban a reményben, hogy valami még szebb vár rá…

Barbarának – ez neked szól

1. fejezet

– Nagyon csinos vagy így is, de azért gondoltam, szólok, hogy a parti egy óra múlva kezdődik.

Mackenzie Dienes felnézett a szőlőtőkéről, amelyet éppen tanulmányozott, ám a gondolatai még mindig az apró, kemény szőlőszemek körül keringtek, amelyek szeptember végére, mire eljön a szüret ideje, érettek és édesek lesznek. Addig is figyelemmel kellett kísérnie a fejlődésüket, és meg kellett védenie őket a veszélyektől, legyen az penész, rossz időjárás vagy éhes szarvasok.

Rápislogott az előtte álló magas, széles vállú férfira, aki rávillantotta kedves, ismerős mosolyát.

– Parti? – kérdezte, és amint elengedte a szőlőre vonatkozó gondolatokat, eszébe villant, hogy igen, tényleg ma van a Barcellona család nyári napforduló alkalmából rendezett, szokásos éves partija.

Mivel ő is Barcellona volt, ha nem is név szerint, de a házassága révén, ezért részt kellett vennie a rendezvényen.

Részt is akarok venni, bizonygatta magának némán. Miért is ne, hiszen mindig jól érezte magát, és Stephanie, a sógornője keményen dolgozott, hogy tökéletes legyen az este.

– Ó, hát persze, a parti! – ismételte riadtan, aztán végignézett magán. – A francba! Mennyi az idő?

Rhys, a férje megrázta a fejét.

– Te tényleg nem figyelsz semmire, amit mondok? Még van egy óránk. Nem lesz semmi baj, időben elkészülsz.

Mackenzie lehúzta a kesztyűjét, és betuszkolta a kezeslábasa bal felső zsebébe, majd Rhys mögé lépett, és tréfásan lökött rajta egyet, miközben mindketten megindultak a platós teherautó felé, amellyel a férfi ideérkezett.

– Azért mondod ezt, mert neked csak le kell zuhanyoznod, aztán felöltözöl. Nekem egy csomó lányos dolgot is csinálnom kell.

– Ez nálad legfeljebb tíz percet vesz igénybe. – A férfi útközben átkarolta. – Elégedett vagy a szőlővel?

– Azt hiszem, igen – mondta Mackenzie, és a kétoldalt sorakozó, egészséges szőlőtőkékre pillantott. – Lehet, hogy pár hét múlva meg kell ritkítanunk a fürtöket, de különben minden rendben.

Ahogy felkapaszkodtak az öreg teherautó vezetőfülkéjébe, Rhys a feleségére pillantott. Mackenzie elmosolyodott, mert tudta, van rá esély, hogy tiltakozni fog a ritkítás ellen. Ehhez meg is volt minden joga, elvégre ő a szőlősgazda. Gyakorlatilag minden, a szőlőültetvénnyel kapcsolatos döntést ő hozott meg, a felesége közreműködésével, de nem az ő utasításai alapján. Mackenzie borász volt, ő a szüretelés pillanatától vette át a parancsnokságot, és ő felelt mindenért, ami ezután történt, egészen a bor palackozásáig.

A Bel Après-nál azonban nem voltak szigorúan körülhatárolva a munkakörök. A Barcellonák egy nagy, harsány család voltak, és mindenkinek megvolt a véleménye. Nem mintha Mackenzie készségesen meghallgatta volna mások ötleteit, amikor a borairól volt szó – ugyanakkor, ahogy Rhys rámutatott, nagy előszeretettel osztogatta a tanácsait, akár kikérték a véleményét, akár nem.

Végighajtottak a dűlőt megkerülő földúton, és megálltak Mackenzie teherautója mellett. Ő átült a saját kocsijába, majd követte a férjét vissza a családi birtokra. A Walla Wallába vezető főút tele volt turistákkal, akik ki akarták élvezni az év leghosszabb napját. Besorolt a lassan araszoló forgalomba, és mindent megtett, hogy ne nézze az órát a teherautó műszerfalán, miközben haladt.

Az út két oldalán szőlőültetvények húzódtak, balra laposan, jobbra pedig a dombok felé emelkedőn. Élénkzöld levelek borították az erős tőkéket, amelyeket pontosan olyan formájúra metszettek, alakítottak, neveltek, amilyenre Mackenzie akarta. A sorok hosszúak és rendezettek voltak, a köztük lévő teret pedig őshonos fűfélékkel borították, amelyek megtartották a nedvességet, és megvédték a gyökereket a hőségtől.

Az erős, egészséges tőkék látványa elterelte a figyelmét arról a tényről, hogy el fognak késni.

Húsz perccel később letértek az autópályáról egy kevésbé zsúfolt mellékútra, öt perc elteltével pedig leparkolták a teherautókat a nagy kóstolóterem mögötti feldolgozóépületeknél. Rhys ért elsőként az egyik golfkocsihoz, amelyeket a család a birtokon belüli közlekedésre használt. Mackenzie beült melléje, és elindultak a házukhoz.

A Bel Après borászat és a környező földek közel hatvan éve voltak a Barcellona család tulajdonában. Rhys és a testvérei már a harmadik generációt alkották. Az eredeti főépületet többször korszerűsítették. Amikor Rhys és Mackenzie összeházasodtak, Barbara, Rhys édesanyja azt javasolta, hogy ne ingázzanak a városból, hanem építsenek maguknak egy házat itt, az övéhez közel. Mackenzie, hogy az anyósa kedvében járjon, beleegyezett.

Egy nagy, kétszintes házat építettek. Barbara és Mackenzie közösen rendeztek be minden szobát, és az, hogy a lámpatestektől az ajtókilincsekig mindent együtt választottak ki, megerősítette a kapcsolatukat.

Néhány évvel később Stephanie, Barbara négy gyermeke közül a második, elvált, és hazaköltözött a két gyerekével, ami újabb ház építését tette szükségessé. Amikor a három lány közül a legfiatalabb férjhez ment, felépült az utolsó ház is. Már csak Lori, a középső lány élt az eredeti házban az anyjával.

Mind a négy épület egy hatalmas központi udvarra nézett. A terrakotta térkővel lerakott teret szőlővel fedett pergolák árnyékolták, amelyeket a családi, közös vacsorákhoz használtak, illetve a gyerekek játszótérként. Ha valamelyik asszony süteményt sütött, kiakasztott egy zászlót a bejárati ajtó elé, hogy aki sütizni akar, ugorjon be bátran. Karácsonykor egy nagy fát hoztak a Wishing Tree-től, az éves nyári napfordulópartira pedig több tucat, hosszú asztalt állítottak be ide, hogy a mintegy kétszáz vendég elférjen.

Rhys az óramutató járásával ellentétes irányba kerülte meg a központi épületet a golfkocsival. Normális esetben átvágott volna az udvaron, de a parti előkészületei miatt most a hosszabbik utat kellett választania. A házuk hátsó bejáratánál parkolt le, és már szedték is a lábukat.

Mackenzie a belépőben lehúzta a bakancsát, Rhys ugyanígy tett. Felrohantak a lépcsőn, de a fordulóban elváltak, és ki-ki a saját fürdőszobája felé vette az irányt.

Mackenzie azonnal megnyitotta a vizet a zuhanyzóban. Szerencsére már kiválasztotta a ruhát, amelyet viselni fog. Villámgyorsan megtisztálkodott, megszárítkozott, törölközőbe csavarta a haját, és előkotorta az illatos testápolót, amit Rhys adott neki néhány évvel ezelőtt. Mackenzie nem értette, miért akarna bárki is kókusz- és vaníliaillatú lenni, de a férjének ez tetszett, és kész.

Besétált a gardróbba, és kinyitotta a fehérneműs fiókját. Jobbra voltak a praktikus alsói, amelyeket hétköznap viselt, balra pedig a különleges alkalmakra szánt, szexisebb bugyik. Kiválasztott egy feketét, felvette, majd a második fiókhoz ment, és megkereste a hozzá illő push-up melltartót. Amikor a betétek is a helyükre kerültek, és a lehető legjobban felturbózták nem túl dús idomait, magára vett egy köntöst, és visszatért a fürdőszobába.

Miután bedugta a forró hajcsavaróit, csak néhány percbe telt, amíg feltett egy kis szemhéj- és szempillafestéket. Még mindig fáradt volt a kinti munkától, ezért ennyivel letudta a sminkelést. A frizurája elkészítése sokkal tovább tartott. Először is meg kellett szárítania a sötétvörös, vállig érő fürtöket, majd begöndöríteni őket. Miután feltette a csavarókat, keresett egy pár viszonylag kényelmes, fekete magas sarkú szandált, azt remélve, hogy ebben nem lesz teljesen nyomorék az éjszaka végére. Amint ezzel megvolt, kinyitotta a kis ékszerdobozát, és elővette a karikagyűrűjét meg az eljegyzési gyűrűjét. Aztán a gyémánt fülbevalója következett. Alig bújt bele ujjatlan fekete ruhájába, Rhys már meg is jelent a gardrób ajtajában, fekete nadrágban és sötétszürke ingben.

Mackenzie felsóhajtott, amikor meglátta.

– Látod, neked sokkal könnyebb dolgod van, mint nekem.

– Igen, de vigasztaljon, hogy te sokkal szebb leszel, ha elkészülsz.

– Sajnos nem vigasztal.

Megfordult, hogy Rhys felhúzhassa a cipzárat, majd lehajolt a szandáljáért. Aztán átmentek a fürdőszobába, és együtt eltávolították a hajcsavarókat.

– Elkéstünk – mondta Mackenzie, amikor az órájára pillantott. – Anyukád haragudni fog.

– Ugyan, észre se fogja venni! Túlságosan el van foglalva a vendégeivel.

Az utolsó csavaró is a pultra került. Mackenzie átfésülte a haját, majd a hálószoba felé mutatott.

– Menekülj, ha jót akarsz! – mondta, és a hajlakkos dobozért nyúlt.

Rhys biztonságba húzódott. Az asszony rögzítette a fürtöket, majd ő is a hálószobába iszkolt a halálfelhő elől. Rhys a nagy franciaágy végében lévő padon ült. Mackenzie leült mellé, és gyorsan felvette a szandálját.

– Kész – mondta, és felállt, hogy újra megismerkedjen a magas sarkú lábbeliben való járás ritkán használt képességével.

Megragadta a férje csuklóját.

– Hét óra tizenöt. Anyád meg fog ölni minket.

– Nem fog. Én vagyok az egyetlen fia, téged pedig imád.

– Nem jelentünk meg pontban hétkor. Már szinte hallani vélem a gyászindulót… Azt akarom, hogy a Red Mountainen temessetek el.

Rhys vigyorogva vezette le a lépcsőn.

– A szőlőben? Nem vagyok benne biztos, hogy engedélyt kapnánk rá. Gondolod, hogy a rothadó testedet szerves trágyának fogják tekinteni?

– Azt mondod, mérgező anyagnak fognak nyilvánítani? – nevetett fel Mackenzie, miközben a bejárati ajtó felé sétáltak.

– Akárhogy is, ma este csodálatos vagy, és szeretném, ha minden jól sikerülne.

Van valami a hangjában, gondolta Mackenzie, miközben a tekintetük találkozott. Már vagy ezer éve, egész felnőtt életében ismerte a férjét. A főiskola első évének karácsonyán találkoztak. Rhys húga, Stephanie volt Mackenzie kollégiumi szobatársa, ő cipelte haza ezen az első karácsonyon, hogy bemutassa a családjának. Mackenzie hálás volt, hogy nem kell egyedül töltenie az ünnepeket, és hamarosan azon kapta magát, hogy nemcsak a legjobb barátnője dögös bátyjába, hanem az egész Barcellona családba beleszeretett. Barbara olyan volt számára, mint egy pótmama, és a szőlőültetvények, nos, azok éppúgy elvarázsolták, mint Rhys érzéki csókjai.

Most a férje arckifejezését tanulmányozta, és látta a könnyed mosoly mögött megbúvó szomorúságot. Látta, mert titkon ő is ugyanezt a csendes bánatot érezte. Az érzéki csókok ideje véget ért. Már nem falták fel egymást a szemükkel, mi több, a meghittség is eltűnt a kapcsolatukból. A rutin és a megszokás alakította az életüket, s Mackenzie már nem volt biztos abban, hogy ezt vajon házasságnak lehet-e nevezni még.

– Én is ezt szeretném – motyogta, tudva, hogy a férfi nem azt kérte, hogy ne veszekedjenek.

Soha nem veszekedtek. A veszekedéshez azért kell bizonyos mennyiségű elkötelezettség és szenvedély, amivel ők már rég nem rendelkeztek.

– Akkor tegyünk meg mindent, hogy így is legyen! – mondta könnyedén Rhys, azzal megfogta a kezét, és kinyitotta a bejárati ajtót.

A parti hangzavara azonnal körbeölelte őket, és a vendégsereg sűrűjébe kerültek. Mackenzie-nek egyből jobb kedve lett, ahogy szemügyre vette a pergola köré tekert csillogó fényeket, az ételekkel teli asztalokat, a többládányi felbontásra kész Bel Après bort. A pincérek bruschettás tálcákkal köröztek, azonkívül volt egy tésztapult meleg ételekkel és egy desszertállomás.

A lombok közé rejtett hangszórókból halk zene szólt, és fokhagyma illata terjengett, keveredve a nyári fák friss, édeskés illatával.

Mackenzie észrevette, hogy Stephanie az egyik felszolgálóval beszélget. Még egyszer megszorította Rhys kezét, mielőtt elvált tőle, és a sógornője felé indult.

– Kitettél magadért – mondta, és megölelte a barátnőjét.

– Hát, dolgoztam vele rendesen – mondta Stephanie nevetve, majd a csillogó fények felé intett. – Azok ott sokkal hatásosabbak lesznek, amikor két óra múlva lemegy a nap.

Mert a leghosszabb nap Washington államban majdnem tizenhat óra nappali fényt jelentett.

– Kimerültél? – kérdezte Mackenzie, tudván, hogy Stephanie az elmúlt három hetet partiszervezéssel töltötte.

– Nem jelentett nagyobb kihívást a szokásosnál, csupán néhány extrát terveztem be – felelte könnyedén a sógornője. – Ne reméld, hogy elárulom, mik azok, de számíthatsz egy-két meglepetésre!

Mackenzie végigpásztázta a tömeget.

– Kyle itt van?

Az apró termetű, gömbölyded, barna hajú, gyönyörű barna szemű, folyton mosolyra álló szájú Stephanie felnyögött.

– Hogy mi? Nem, erre ne is gondolj! Már ezerszer megmondtam, hogy túl vagyok rajta!

– De itt van?

– Igen. Anya minden évben meghívja, mert ő Avery és Carson apja. Az, hogy ő az exem, kicsit sem zavarja. Tudod, milyen…

Mackenzie tudta. Ha az anyósa egyszer valamit elhatározott, attól nem lehetett eltántorítani. Idővel sem változott a véleménye.

– Kyle az apja a legnagyobb lányunokájának, tehát családtag. – Stephanie az orrát ráncolta. – Én meg nem tehetek mást, megbirkózom a kínos helyzettel. Igaz, néha azt mondja rá, hogy „a spermadonor”, ami viszont kifejezetten tetszik.

– Ha megtámadja a házassági szerződéseteket, Barbara kígyóként fordult volna ellene. – Mackenzie elhallgatott, majd hirtelen megkérdezte: – Biztos, hogy nem akarsz újra összejönni vele?

– Igen. Teljesen biztos. Végeztem vele. A válás után évekig járt a nyakamra, de ebből elég. Nincs több szex az exszel. Másfél év telt el az utolsó dugásunk óta, szóval most már nem fogok visszaesni. Pokolian kívánom a szexet, de erős leszek. – Körbepillantott a vendégeken. – Kivéve, ha itt összejövök valakivel.

– Egy forró „első randira” gondolsz? Csináltál már ilyet valaha?

– Nem, de egyszer el kell kezdeni. – Stephanie vágott egy grimaszt. – Csak azt nem tudom, hogy kezdjek hozzá. Beosonunk a pincébe, és az asztalon csináljuk? Mert haza senkit nem vihetek, hiszen ott vannak a gyerekek. Az autó meg olyan illúzióromboló…

– Mert a pince nem az? – nevetett Mackenzie.

– Nem is tudom. Lehetne romantikus is.

– Vagy inkább részegítő.

Stephanie elhárító kézmozdulatot tett.

– Rendben. Lemondok a pincéről, de akkor mégis hol elégítsem ki a vágyaimat? És kivel? – Felsóhajtott, miközben az egyik borbár felé sétáltak. – Hiába, nekem nem megy a pasizás. Túl bonyolult. Könnyűnek állítják be a filmekben, de nem az.

– Sajnos, nekem nincs a témában semmi tapasztalatom. Utána fogok olvasni, hogy legközelebb jobb tanácsokkal szolgálhassak.

– Látod, ezért szeretlek annyira. – Stephanie megrázta a fejét. – Az lenne a legjobb, ha hagynám a csudába a pasizást, lemondanék a szexről, és az életem más részeire összpontosítanék.

Mindketten kértek egy-egy pohár cabernet-t. Míg Stephanie egyszerűen belekortyolt, Mackenzie egy pillanatig tanulmányozta a színét, majd beleszagolt a pohárba. Kétszer körbeforgatta a bort, majd újra belélegezte az illatot. Tetszett neki a gyümölcsös savak egyensúlya a…

– Az ég szerelmére, csak idd meg, könyörgöm! – nevetett Stephanie. – Nyilván nincs semmi baja. Jó volt, amikor kipréselték, jó volt, amikor a hordókba töltötték, jó volt, amikor palackozták, és jó volt, amikor elnyert vagy ezer díjat. Ez egy jó bor. Nyugodj meg, és legalább erre az egy estére hagyd abba a borászkodást!

– Ne légy utálatos! – Mackenzie ivott egy kortyot, és elmosolyodott. – Csak hogy tudd, ez sokkal jobb, mint jó.

– Naná hogy ezt mondod. Ez a te borod. – Stephanie átnézett Mackenzie válla felett, és elmosolyodott. – Itt jön a jóképű férjed. Gondolom, táncolni akar veled.

Mackenzie megfordult, és figyelte, ahogy Rhys közeledik. A napfordulós partin a férje feladata volt minden női vendéget táncba vinni, de az első táncát mindig neki tartogatta.

– Mehetünk? – kérdezte Mackenzie-től, és kezet nyújtott.

Ő átadta a borospoharát Stephanie-nek, majd odakísérte a férjét a táncparkettre. Egyelőre senki nem követte a példájukat, de tudta, hogy ez megváltozik, amint elkezdik a táncot.

– Ellenőriznünk kell a Seven Hills-i csepegtetőrendszert – mondta, miközben ringatózni kezdtek a zene ütemére. – Az előrejelzések szerint a következő hetekben egyre melegebb és szárazabb lesz az idő, ezért meg akarom vizsgálni a nedvesség mennyiségét.

Az újvilági szőlőültetvények egyik nagy előnye az volt, hogy a megfelelő mennyiségű öntözéssel szépen lehetett szabályozni a minőséget. Amint a tőkék megeredtek, a pontosan adagolt öntözővízzel arra lehetett késztetni őket, hogy minden erejükkel a gyümölcsre összpontosítsanak.

– Tudom, hogy ez nem kérdés volt, de emlékeztetnélek, miszerint a múlt hónapban jártuk be a szőlőt – felelte Rhys könnyedén.

– Az egy általános ellenőrzés volt. Most pedig van egy konkrét probléma, ami miatt aggódom.

– Ahogy óhajtod. – A férfi a kevés hely dacára körbefordult vele. – A munkáról szóló beszélgetés többi része talán várhatna holnapig.

– Micsoda? Miért? Ja, vagy úgy… A parti miatt. Igazad van, bocsánat.

– Ne kérj bocsánatot! Tudom, hogy te mindig dolgozol, de nagyra értékelném, ha most mégsem tennéd.

Rhys ugyanis élvezte az ilyen eseményeket. Szeretett a barátaival beszélgetni, idegenekkel ismerkedni, és általában társaságban lenni. Sokkal jobban élvezte, ha emberek közt lehetett, mint Mackenzie. Ha új ember csatlakozott a környékbeli szőlősgazdák szűk köréhez, ő volt az első, aki átment bemutatkozni.

Mackenzie egyetértően bólintott, és megpróbált találni egy beszédtémát, ami nem a szőlővel vagy a borral kapcsolatos.

– Remélem, Kyle békén hagyja végre Stephanie-t – mondta, mert úgy gondolta, hogy ez egy semlegesebb téma. – Szegény, nagyon szeretne továbblépni.

– És kitalálná végre, mit akar. Érthető, ha Kyle próbálkozik. Jó lenne, ha Stephanie komolyan is gondolná, ha egyszer nemet mond.

Tudta, hogy a férfinak igaza van, de valamiért mégis zavarta, hogy Rhys kritizálta a testvérét.

– Lehetnél egy kicsit megértőbb – vágta oda. – Kyle nagymenő seattle-i sportriporter, aki bármikor pillanatok alatt talál nőt magának. Stephanie meg egy kisvárosi egyedülálló anya, aki a családi vállalkozásban dolgozik. Pontosan hol is kellene találkoznia valakivel?

A férje rábámult.

– Mi köze van a szűkös randizási lehetőségeinek ahhoz, hogy még mindig lefekszik Kyle-lal?

– Csak annyi, hogy nincs más lehetősége férfihoz jutni. Magányos.

– Magányos is marad, amíg nem keres magának komolyan valakit.

– Úgy érted, itt, Walla Wallában? Óriási lehetőségei vannak, mondhatom!

Abbahagyták a táncot, és egymásra meredtek. Mackenzie rájött, hogy évek óta ez volt az első veszekedésük. Vagy legalábbis valami ahhoz hasonló. Fogalma sem volt róla, miért izgatja annyira a téma, vagy hogy mi okozza az egyre növekvő ingerültségét. De bármi is az, a nyári napfordulós buli nem az a hely, ahol szabadjára engedheti a megmagyarázhatatlan érzelmeit.

– Sajnálom – mondta gyorsan. – Természetesen igazad van. Stephanie-nek meg kell találnia a módját, hogy tényleg továbblépjen.

A férfi arckifejezése megenyhült.

– Csak azt akarom, hogy a húgom boldog legyen.

– Tudom.

– És hogy te is boldog légy.

Volt valami abban, ahogy kimondta a szavakat… Mintha nem lenne biztos benne, hogy ez lehetséges.

– Az vagyok – felelte halkan Mackenzie, és majdnem el is hitte, amit mondott.

– Remélem is.

Az asszony mosolyt színlelt, és az egyre növekvő vendégsereg felé intett.

– Rengeteg nővel kell még táncolnod ma este. Jobb, ha belehúzol.

A férfi pár másodpercig figyelmesen nézte az arcát, mintha felmérné a hangulatát. Mackenzie rendületlenül tovább mosolygott, míg el nem fordult. Aztán amikor Rhys elment, vágyakozva pillantott a házuk felé. Szeretett volna lelépni, de erről legfeljebb csak ábrándozhatott. Az anyósa rájuk parancsolt, hogy nem lehet korábban elmenni. De egyszer vége lesz a partinak, ígérte meg magának. A szobája csendjében nem fogja érezni azt a feszültséget, ami az elmúlt hónapokban kísértette. Egyedül lehet a sötétben, ahol megnyugszik majd, és csak jó dolgokra fog gondolni, mint például a közelgő szüretre és a borra, amit készít. Egyedül, a sötétben újra önmaga lehet.

2. fejezet

Barbara Barcellona figyelte a nevetgélő, beszélgető vendégeket. A nyári napfordulós buli tízéves hagyomány volt, és ő nagyon élvezte. Szerette a nagylelkű háziasszony szerepét, azt, hogy megmutathatta a világnak pompás birtokát és vonzó, felnőtt gyermekeit. Szerette, hogy mindenki kiöltözött erre az estére, hogy olyan kapósak voltak a meghívók, és hogy azok, akiket nem hívtak meg, azon mesterkedtek, hogy a következő évben mindenképp eljöhessenek. Szerette a zenét és az ételeket, sőt még a csillogó fényfüzéreket is, amelyekhez a lánya, Stephanie annyira ragaszkodott, még akkor is, ha este fél nyolckor még javában fenn volt az égen a nap.

A nagy tömeg az ő tiszteletére gyűlt össze, és ami még fontosabb, Bel Après tiszteletére. Az emberek azért jöttek el, hogy kifejezzék nagyrabecsülésüket a pincészet és mindaz iránt, amit Bel Après képvisel – és Barbara ezt élvezte a legjobban.

Negyvenegy évvel ezelőtt, amikor hozzáment néhai férjéhez, Bel Après a csőd határán egyensúlyozott. A fiatalasszony nem tudott semmit a borokról vagy a borászatról, de amilyen gyorsan csak tudta, megtanulta. Jamesszel együtt virágoztatták fel az üzletet. Végül átvette az ügyvezető igazgatói posztot. Ő találta meg a zseniális borászokat, akik megalkották azokat a borokat, amelyek lassan, nagyon lassan visszahozták a Bel Après-t a szakadék széléről. Tekintete végigsiklott a tömegen, a menyét kereste. Aztán figyelte, ahogy Mackenzie más borászokkal beszélget, és mosolygott, amikor látta, hogy mindannyian figyelmesen hallgatják. Mackenzie igazán jó fogás volt, gondolta melegen. Ez a félénk, de tehetséges fiatal nő azonnal megértette Barbara elképzeléseit arról, milyen legyen Bel Après. Ha Rhys nem is vette volna feleségül, Barbara akkor is alkalmazta volna.

De megtette, és Mackenzie csatlakozott a családhoz.

Barbara meleg, boldog érzései tovatűntek, amikor Catherine, a legfiatalabb lánya csatlakozott Mackenzie-hez. Istenem, ez a lány! – gondolta Barbara fejcsóválva, miközben végignézett negyedik gyermeke batikolt ruháján, amelyet mintha párnahuzatból és egy jak hólyagjából készítettek volna. Catherine azt tűzte ki élete céljául, hogy ne legyen átlagos, és hogy a lehető legtöbbet idegesítse az anyját. Szerencséjére az előbbire való törekvés egyenes út volt az utóbbihoz.

Egy kezet érzett a derekán, majd egy csókot a csupasz nyakán. Megfordult, és rámosolygott Giorgióra, aki magához húzta.

– Úgy látom, valami nagyon böki a csőröd – mondta a férfi, miközben hozzásimult. – Mondd el, mi bánt, szerelmem, és én megtalálom a megoldást.

– Bár ilyen egyszerű lenne! – Barbara Mackenzie és Catherine felé biccentett. – A lányom teljesen megbuggyant. Meg tudod ezt oldani? És ha már itt tartunk, rá tudod venni, hogy abbahagyja a művészkedést, és keressen magának valami rendes munkát?

A magas, hatvanöt éves kora ellenére még mindig élénk és jóképű Giorgio csak mosolygott.

– Bájos leány. Soha nem lesz olyan szép, mint az anyja, de helyes, kedves fiatal nő.

– Túlságosan megértő vagy. – Barbara rámosolygott a férfira. – Komolyan mondom. Láttad, mi van rajta? Legalább a férjének volt annyi esze, hogy felvegyen egy rendes inget, és a gyerekek is jól néznek ki.

Giorgio a karjába vette, és körbeforgatta a zene ütemére.

– Hadd legyen az, aki, legalább ma este! Te meg helyette gondolj inkább rám!

Barbara nevetett.

– Könnyű mondani.

Miközben táncoltak, Catherine ismét a látóterébe került. A lánya rámosolygott, és mintha koccintani akart volna, feléje emelte a poharát. Valamit tényleg tennem kellene vele, gondolta Barbara, bár fogalma sem volt, hogy mit.

– Lekérhetem a hölgyet? – szólalt meg egy ismerős hang a közvetlen közelükben, és Barbara rámosolygott Rhysre, az egyetlen fiára.

– Persze.

Giorgio úgy tett, mintha bosszantaná a dolog.

– Jól van. De csak egyetlen táncról lehet szó, utána vissza kell követelnem az anyádat.

– Sértetlenül visszahozom – ígérte Rhys, majd tovább keringett az asszonnyal. – Remek a buli, anya.

– Tényleg az. Stephanie kiváló munkát végzett, legnagyobb meglepetésemre. A bruschettabár nagyon népszerű. Ebben igaza volt. – A fiára nézett. – Láttad, mit visel Catherine?

– Jaj, anya, hagyd már!

– Szörnyen néz ki.

– Jaguar láthatóan nem így gondolja.

Barbara követte a férfi tekintetét, és látta, hogy Catherine és a férje a zene gyors tempója ellenére lassan táncolnak. Tipikus, gondolta sóhajtva. Isten ments, hogy Catherine ugyanarra az ütemre lépkedjen, mint mindenki más.

Ami Jaguart illeti, tényleg ez volt az igazi neve. Barbara ragaszkodott hozzá, hogy még az esküvő előtt bemutassa neki a születési anyakönyvi kivonatát. Szóval Jaguar azt csinálta, amit Catherine mondott neki. A felesége gyakorlatilag az orránál fogva vezette.

– Hagyd abba! – mondta neki Rhys. – Már megint hülyeségeken idegesíted magad. Élvezd inkább a partit!

– Azt teszem. Ez egy csodálatos este. Ami abból is látszik, hogy úgy teszek, mintha nem vettem volna észre, hogy elkéstetek.

– Mindössze negyedórával jöttünk később, anya. Mackenzie a nyugati szőlőben volt, ellenőrizte a fürtök fejlődését.

– Még mindig elégedett azzal, ahogy alakulnak a dolgok?

A fia elmosolyodott.

– Tudod, hogy igen. Máskülönben első dolga lett volna berobogni az irodádba, és elmondani neked mindent.

Barbara tudta, hogy ez igaz. Mackenzie mindig is fontosnak tartotta, hogy tájékoztassa őt. Jó csapat voltak.

A szám véget ért, és Rhys visszavezette az anyját Giorgióhoz, aki azonban egy nagyobb társasággal beszélgetett, így Barbara a bárpult felé vette az irányt, hogy hozzon egy pohár bort. Legifjabb lánya ekkor csatlakozott hozzá.

– Üdv, Barbara! – köszöntötte Catherine kedvesen. – Csodálatos a parti.

Az asszony az ajkába harapott. Szerette volna megőrizni a nyugalmát, és ehhez minden erőfeszítésére szüksége volt. A középiskola elején Catherine közölte, hogy nevet változtat, és attól fogva ragaszkodott ahhoz, hogy Fournak, vagyis Négyesnek szólítsák. Mivel negyedik gyerek… Barbara erről hallani sem akart, emiatt Catherine a keresztnevén kezdte szólítani, hogy bosszantsa.

Barbara egyszerűen nem értette, mivel érdemelte ezt ki, hol rontotta el a dolgot. Úgy vélte, elég jó anya volt: szeretetteljes és igazságos. Ha kellett, korlátozta a tévénézést, és igyekezett sok zöldséget tenni az asztalra. De hát szülőnek lenni nem egyszerű dolog…

A lánya ruhájára mutatott.

– Saját kreáció?

Catherine körbepördült.

– Igen, az. Tetszik?

– Nagyon.

Catherine elvigyorodott.

– Gondolom, ezt most csak gúnyból mondtad.

– Mit akarsz, mit mondjak?

Catherine jókedve egyre fokozódott.

– Semmit, ez így tökéletes.

Ahogy a lánya elsodródott mellőle, Barbara közelebb lépett Giorgióhoz. A férfi átkarolta a derekát, az érintése egyszerre volt megnyugtató és ismerős. Barbara bólogatott, mintha azt jelezné, érti, miről beszélnek, de nem igazán figyelt a beszélgetésre. Bármit mondott is Giorgio, elbűvölő volt, annyi szent. Mindig remek beszélőkéje volt, és mindig az alkalomhoz illően öltözött. Irigylésre méltóan tudott bánni az emberekkel, és olyan természetes sármmal rendelkezett, amilyennel Barbara soha. Valószínűleg ez volt az, ami először feltűnt neki a férfiban: hogy mennyire könnyűvé vált minden Giorgio közelében.

Tényleg tökéletes ez az este, gondolta elégedetten. Pontosan így jó minden, ahogy van. Jelen vannak a gyermekei és az unokái, ahogy Giorgio is. A szőlőtőkék egészségesek, erősek, és szeptemberben újabb szüret következik…

Meglátta Averyt, a legidősebb unokáját, amint az apjával, Stephanie volt férjével beszélget. Kyle mindig is olyan fura volt. Valahogy túlságosan is behízelgő modorú. Mintha nem lenne egészen őszinte. A házasságuk kezdettől fogva katasztrófának tűnt, de Stephanie teherbe esett, így nem lehetett elkerülni az esküvőt – sem az azt követő válást.

Averyt és Carsont legalább nem sebezte meg a szakítás. Barbara el sem tudta hinni, hogy Avery már tizenhat éves. Majd emlékezteti Stephanie-t, hogy tartsa szemmel a lányát, mert itt a fiúzás, a randik időszaka. Ha nem figyelnek, a végén még nála is besikerül egy nem tervezett terhesség, márpedig ezt senki sem szeretné.

Barbara gyakran mondogatta, hogy a gyerekek és a szőlőültetvények állandó kihívást jelentenek. Amikor már nagyon pihennél, akkor sem lazsálhatsz, mert új szezon kezdődik új feladatokkal.

Stephanie odasétált hozzá.

– Anya, itt az ideje a köszöntőnek, ha készen állsz.

– Igen.

Barbara követte a lányát a táncparkett melletti kis emelvény felé. Elvette a DJ-től a fiatalember által felajánlott mikrofont, és a tömeget figyelte. Stephanie csendet kért, de kellett néhány másodperc, mire abbamaradt a beszélgetés és a nevetgélés.

– Köszönöm szépen, hogy eljöttek hozzánk, hogy immáron tizedszer együtt ünnepeljük meg a nyári napfordulót – mondta Barbara, majd a felharsanó taps hatására tartott egy rövid szünetet, és felemelte a chardonnay-s poharát.

– Emelem poharam a gyermekeimre: legyen a következő év mindannyiótok számára boldogsággal teli! És az unokáimra: tudnotok kell, hogy mindannyian szeretünk benneteket. – Megfordult, és megkereste a menyét, majd rámosolygott. – És az én szív szerinti lányomra. Áldott legyen az a nap, amikor beléptél az életünkbe!

Újabb taps hallatszott.

Barbara Giorgióra nézett, és elmosolyodott. Megkérdezte tőle, megemlítse-e őt, és a férfi megkérte, hogy ne tegye. Végül is ő csak a barátja, és a mai este a családról szól. Barbara ettől csak még jobban szerette őt. Egy férfi, aki tökéletesen megérti. Hát nem elképesztő?

A poharával a tömeg felé intett.

– A többieknek pedig csodálatos nyarat és sok boldogságot kívánok!

– Sok boldogságot! – visszhangozták mindannyian.

– Milyen érzés áldásnak lenni? – kérdezte vigyorogva Four.

Mackenzie elmosolyodott.

– Jobb, mint tavaly, amikor azt mondta, hogy egy csoda vagyok, és én fogom naggyá tenni Bel Après-t. Egyébként szerintem nem azt mondta, hogy én magam vagyok áldás, hanem valami olyasmit, hogy áldott a nap, amikor idejöttem. – A legfiatalabb sógornőjére nézett. – Sajnálom, ha fájdalmat okozott az irántam való lelkesedése.

– Nem kell. Mi ugyanúgy szeretünk téged. Vagy talán még jobban, mert a mi szeretetünk nem feltételekhez kötött.

Fournak ebben igaza van, gondolta Mackenzie. Barbara mindig azt állította, hogy a menye a kedvence, de ez a vonzalom nem volt független a borászatban végzett munkájától. Mackenzie egyáltalán nem volt biztos benne, hogy akkor is így szeretné-e az anyósa, ha nem érdeklődne annyira a szőlőbirtok és a borászat iránt.

– Nem egyszerű eset – mormolta.

– Tényleg nem az – értett egyet Four. – Ő az anyám, és szeretem, de valami nagy baj van vele. Nem tudok rájönni, hogy valami komoly trauma érte-e gyerekkorában, vagy egyszerűen csak gonosznak született.

A szigorú értékelés meglepte Mackenzie-t.

– Szerinted gonosz?

Four felkacagott.

– Hű, de meglepődtél! Miért, szerinted kedves?

– Nem mondanám, hogy kedves. Elég merev tud lenni, és sokat követel mindenkitől. De hozzám mindig jó volt.

– Ez igaz, és meg is érdemled a szeretetét. – Four megölelte a sógornőjét. – Nyílt vagy, kedves és szeretetteljes, ami mindannyiunknak jót tesz. Te vagy a tündérpor, ami lehetővé teszi számunkra a repülést. – Magasba emelte a poharát. – Csodálatos vagy!

– Egyetértek.

A férfihang a háta mögül jött. Mackenzie megfordult, hogy lássa, ki az. Nyomban az jutott eszébe, Bruno Provencio aztán tudja, hogyan kell öltözködni. Rhyshez hasonlóan Bruno is szövetnadrágot és hosszú ujjú inget viselt, mégis valahogy sokkal elegánsabb volt. Barbara azt mondta, Bruno ruhái mind egyedi készítésűek. Mackenzie persze értette, mit jelent ez, de a mindennapokban nem sok értelmét látta az ilyesminek. Miért szánna időt az ember a szabóra, a ruhapróbákra, amikor online is vehet jó minőségű cuccokat, és néhány kattintással ki is szállíttathatja őket?

Bruno valószínűleg még soha életében nem csinált ilyet, gondolta, és igyekezett nem mosolyogni. A férfi gazdag családból származott. Jóképű volt, sötét hajú, barna szemű, és olyan magabiztossággal közlekedett a világban, ami csak még vonzóbbá tette.

Egy nap én is magabiztos leszek, mondta magának Mackenzie. Ha nem ebben az életben, akkor talán a következőben…

Felsóhajtott.

– Ne mondj ilyeneket, kérlek! Barbara csak…

– Bűbájos volt, mint mindig – vágott közbe Bruno, aztán megfogta Mackenzie szabad kezét, és odahajolt, hogy megcsókolja az arcát. Ugyanezt tette Fourral is. – Remek parti – mondta. – Igazán jó a hangulat.

– Kizárólag Stephanie érdeme – mondta Mackenzie, miközben üres poharát az arra járó felszolgáló tálcájára tette.

Bruno a kezét nyújtotta.

– Szabad egy táncra?

Mackenzie elmosolyodott és bólintott. Nem tudta, mi az oka, de ezeken a partikon szinte egy férfi sem akart vele táncolni. Ilyen rossz táncos lenne? Vagy a családban betöltött szerepe a baj? Az, hogy Rhys felesége és Barbara menye? Bruno azonban minden évben felkérte, és ő boldogan mondott igent.

Elindultak a táncparkett felé, és csatlakoztak a többi párhoz. Rhys is táncolt, és közben beszélgetett a hölggyel, egy helyi divatáruüzlet tulajdonosával. Barbara és Giorgio is összesimultak.

Bruno Mackenzie derekára tette a kezét, és tisztes távolságot tartva vezetni kezdte a zene ütemére.

– Tökéletes az idő egy kerti partihoz – állapította meg.

Mackenzie a lemenő nap felé pillantott.

– Valóban az. Szerencsénk van, hogy nincs túl meleg. – A huszonnyolc fok körüli hőmérséklet még elviselhető, de harminc-harminckét fok fölött már kellemetlen lett volna a szabadban. – Gyakrabban látunk, mint máskor – állapította meg az asszony. – Valami új üzlet van kilátásban számodra a környéken?

Bruno borforgalmazó volt, legalábbis annak mondta magát. Mackenzie hallotta, hogy több borászatba is befektetett, és annyi pénze van, hogy magánrepülővel jár. De ettől eltekintve nem sokat tudott róla. Bruno rejtélyes figura volt. Egy két lábon járó, jóképű rejtély…

– Azon gondolkodom, hogy veszek egy borászatot – vallotta be a férfi.

– Tényleg? Tudtam, hogy befektetőként érdekelnek a pincészetek, de nem gondoltam, hogy ennél többet akarsz.

– Szeretek irányítani – vallotta be mosolyogva Bruno.

– Elárulod, melyik borászatra pályázol? – kérdezte Mackenzie, de még be sem fejezte a kérdést, máris megrázta a fejét. – Nyilván nem mondod el, amíg nem biztos. Megértem. Persze ettől még kíváncsi vagyok, és találgatni fogok.

– Majd küldd el a tippjeidet! Ha rájössz, megmondom, melyik az.

Mackenzie nevetett.

– Száz mérföldes körzetben közel ötszáz borászat van. Leállítasz, még mielőtt a közelébe jutnék a kiszemelt cégnek.

– Megígérem, hogy nem állítalak le.

– Izgalmas ötlet. Már úgy értem, egy borászat megvásárlása. Hirtelen annyi lehetőség tárul fel az ember előtt…

– Nem akarsz az üzlettársam lenni? – kérdezte Bruno incselkedve.

– Hízelgő javaslat, de Bel Après az otthonom – kuncogott Mackenzie. – Szóval letelepednél Walla Wallában? És mi lesz a családoddal? Tudom, hogy a szüleid még élnek, és vannak testvéreid is.

– Ők jól megvannak a keleti parton, én viszont szeretem az itteni életet. Elég gyakran hazajárok majd, hogy láthassam őket.

Most Mackenzie-n volt a sor, hogy kötekedjen.

– Szóval nem akarsz túlságosan közel lenni hozzájuk.

– Jobb, ha nem vagyok. Anyám szeret vakrandikat összehozni nekem. Amik persze sosem sikerülnek jól.

– És te menekülsz előlük. Értem. – Mackenzie körülnézett. – Ha már a randiknál tartunk, ma este nem hoztál senkit, ugye?

– Nem.

A tekintetük találkozott.

– Nem szívesen játszom el az anyád szerepét, de feltűnt, hogy mindig egyedül jössz ide. Miért?

– Mert nem járok senkivel.

– Miért nem? Azt hinné az ember, hogy nőket találni könnyű. Különösen neked, aki sikeres, jóképű fickó vagy. A nők nyilván odavannak érted.

– Te most flörtölsz velem?

Mackenzie elnevette magát.

– Azt hiszem, mindketten tisztában vagyunk vele, hogy nem tudok flörtölni. – Hirtelen eszébe villant valami. Hogy talán Bruno a másik ligában játszik… – Hacsak nem a fiúkat szereted, és amiatt aggódsz, hogy nálunk ez gond lehet. Nem az.

Hirtelen elhallgatott, nem tudta, hogyan folytassa a kínos témát.

– Nem, nem vagyok meleg – vigyorgott Bruno. – A nőket szeretem, de mostanában nincs senkim. Nem találok olyat, aki eléggé érdekel ahhoz, hogy erőfeszítéseket tegyek érte.

– Voltál már házas?

– Igen.

Mackenzie várakozóan bámult rá.

– És mi történt?

– Elváltunk. De már nagyon régen.

– Sajnálom.

Bruno megvonta a vállát.

– Akkoriban én is sajnáltam. Most már nem. – Mackenzie szemébe nézett. – Tudod, nem lehet gyerekem. Akkor jöttünk rá, amikor a nejem nem tudott teherbe esni. Képtelen volt megbirkózni ezzel a ténnyel, és elhagyott.

Mackenzie megtorpant.

– Hogy viselkedhetett így? Hiszen lett volna rá más mód, hogy gyereketek legyen…

– Egyik sem érdekelte.

– Sajnálom, Bruno. És bocsáss meg, hogy kíváncsiskodtam. Nem akartalak emlékeztetni életed nehéz időszakára. Maradnom kellett volna a társasági csevegésnél.

A férfi kicsit közelebb húzta magához, és körbeforgatta.

– Nem bánom, hogy tudod.

– Akkor is sajnálom.

– Váltsunk témát, jó? Vajon mennyire utálja Barbara a ruhát, amit Four visel?

Mackenzie a sógornőjére nézett, akinek rikítóan sokszínű ruhája nem csak alul, a szegélynél volt aszimmetrikus: baloldalt hosszú volt az ujja, jobboldalt pedig rövid.

– Nem beszéltem vele erről, de biztos vagyok benne, hogy nincs tőle elragadtatva.

– Four élvezi, hogy kínozhatja. Ha Barbara kicsit is elfogadóbb lenne, Four szerintem nem akarna mindenáron az idegeire menni.

Mackenzie visszafordult Brunóhoz.

– Ez aztán a felismerés!

– Jó megfigyelő vagyok.

– Mesélj! Mire jöttél még rá?

A férfi néhány másodpercig némán nézte, de úgy, hogy Mackenzie komolyan megijedt. Attól tartott, hogy valami igazán sokkolót fog hallani, amitől legalább három napig nem alszik. Ehelyett Bruno egyszerűen hátralépett, megszorította a kezét, majd elengedte.

– Nem foglalhatlak le egész éjszakára. Hagynom kellene, hogy visszamenj a buliba – mondta. – További szép estét!

Elsétált, magára hagyva őt a tömegben. Mackenzie bizonytalanul bámult utána, azon tanakodott, mi történt az imént, és mit jelent mindez. Ha jelent egyáltalán valamit…

A buli egyre hangosabb lett, ahogy egyre több bor fogyott. A büféből érkező ínycsiklandó illatoktól megkordult a gyomra. Éppen elhatározta, hogy eszik valamit, amikor észrevette, hogy Rhys egy csinos szőkével beszélget, akinek a nevére nem emlékezett. A nő beszélgetés közben kinyújtotta a kezét, és megérintette Rhys alkarját. Egyértelmű volt, hogy vonzódik hozzá, már csak az volt a kérdés, hogyan reagál a jelzésre a férje. Rhys feszülten elmosolyodott ugyan, de hátrább lépett.

Mackenzie nem kételkedett benne, hogy az önkéntelen reakció őszinte. Rhys nem az a típus, aki megcsalja. Jó ember, aki komolyan veszi a felelősséget, akár a nejével, akár a családjával, akár a pincészettel szemben. Mackenzie számíthatott rá. Bízhatott benne.

De már majdnem öt éve nem aludtak együtt, és legalább ennyi idő telt el azóta, hogy utoljára szeretkeztek. De ha vele nem fekszik le, akkor kivel?

Mackenzie már miközben feltette a kérdést, azon tűnődött, vajon tényleg tudni akarja-e a választ.

Stephanie Barcellona meg volt győződve róla, hogy a volt férjekkel kezdeni nagyon rossz ötlet. Különösképpen igaz ez a jóképű, mosolygós, tudálékos fickókra. Az elmúlt egy órát azzal töltötte, hogy kerülgette Kyle-t, de akárhogy figyelt a távolságra, a férfi egyre közelebb sodródott hozzá.

Bár ne ragaszkodna az anyja a meghívásához! Vagy bárcsak neki lenne annyi gerince, hogy odasétál az exéhez, a szemébe néz, és kimondja, hogy vége. Egyszer és mindenkorra. Elege van abból, hogy ő legyen az ágymelegítője, valahányszor felbukkan Walla Wallában, és van néhány szabad órája! Már több mint egy évtizede elváltak. Majdnem kétszer annyi ideje, mint ameddig házasok voltak. Rég véget kellett volna vetniük ennek az egésznek. Az, hogy évente néhányszor összefeküdtek, egyiküknek sem volt jó. Bár Stephanie biztosra vette, hogy a férfit ez egyáltalán nem zavarja, kizárólag ő érzi magát ettől idiótának.

Másfél év telt el azóta, hogy utoljára… ööö… együtt volt Kyle-lal. A tavalyi bulit és a szünidőket sikerült anélkül átvészelnie, hogy engedett volna a férfi csábításának. Azzal biztatta magát, hogy ha az éjszaka hátralévő részében erős tud maradni, akkor garantáltan megszabadul tőle. Elszánt volt nagyon, csak sajnos erősen kívánta a szexet. Elárulnak a hormonjaim, gondolta mogorván, miközben körbejárt a vendégek között, hogy meggyőződjön róla, minden rendben van-e. Ám mialatt ellenőrizte az ételek mennyiségét, és hogy van-e bőven bor a bárpultnál, hatalmába kerítette egy különös bizsergés. Kyle képes volt pontosan tizennyolc másodperc alatt kielégíteni. Ami megalázó volt ugyan, mégis ez volt az igazság.

A szeme sarkából meglátta a férfit, aki feléje tartott, így gyorsan megindult az ellenkező irányba. Ha sikerült a közelébe kerülnie, Kyle mindig azzal indított, hogy végigsimított a karján, a vállától egészen a csuklójáig. Stephanie már ebbe beleborzongott. Aztán odahajolt hozzá, és azt mondta neki, hogy remek segge van. Hát nem romantikus? Aztán óvatosan bekormányozta egy sötét sarokba, ahol észrevétlenül megérintette a mellét, és akkor kész, ennyi volt. Stephanie elveszett…

De ez nem fog megtörténni, fogadkozott magában. Nem tehetem ezt önmagammal! Folytatta a bújócskát a tömegben. Úgy érezte magát, mintha egy roppant rosszul megírt vígjáték szereplője lenne, amikor meglátta Giorgiót. A férfi nyomatékkal odabiccentett neki. Eljött az idő…

Minden Kyle-lal kapcsolatos gondolata tovaszállt. Miközben ellenőrizte a zsebében az oda rejtett kis bársonytasakot, egyenesen a DJ-hez sétált.

– Stephanie – szólította meg halkan, rekedtes hangon Kyle, aki közben felzárkózott mögé.

Ő rá sem nézett.

– Ne most! – vetette hátra, majd amikor a színpadhoz ért, rámosolygott a DJ-re. – Akkor ahogy megbeszéltük…

A férfi fokozatosan csökkentette a zene hangerejét, majd átnyújtotta neki a mikrofont. Minden vendég a kis emelvény felé fordult.

– Ha kérhetném a figyelmüket még egy pillanatra – mondta Stephanie, és Giorgióra nézett, aki az alkalom fontossága ellenére hihetetlenül nyugodtnak tűnt. – Egy bizonyos úriember szeretne néhány szót váltani a szíve hölgyével.

Átadta a férfinak a mikrofont és a kis bársonytasakot is, majd visszalépett a vendégek közé.

Avery, a tizenhat éves lánya odaoldalazott mellé.

– Mi folyik itt?

– Csak figyelj! Epikus lesz.

Avery felsóhajtott.

– Anya, már kértem, hogy ne használd a kamaszszlenget. Nem áll jól.

– Csak azért csinálom, hogy idegesítselek.

Egymásba karoltak és összehajoltak. Stephanie-t nem érdekelte, hogy a szó túl fiatalos hozzá. Tökéletesnek találta a jelzőt. Tudta, hogy ami most jön, az igenis száz százalékig epikus lesz. Érezte a zsigereiben.

3. fejezet

Barbarának fogalma sem volt arról, mi történik, és ez cseppet sem tetszett neki. Hol Stephanie-re, hol Giorgióra nézett, remélve, hogy nem csinálnak semmi nevetségeset, például nem énekelnek duettet. Stephanie-nek nem volt valami jó hangja.

De azért nem volt túlságosan ideges, mert bízott Giorgióban. A férfi úgy gondoskodott róla, ahogy még soha senki más, tehát megőrizte a nyugalmát, és úgy tett, mintha élvezné azt a hülyeséget, amit kitaláltak.

Giorgio rámosolygott, miközben beszélni kezdett a mikrofonba.

– Szia, szerelmem!

Barbara szó nélkül visszamosolygott. A férfi pontosan tudta, hogy nem szereti, ha bolondot csinálnak belőle, ezért bízott benne, hogy nem is történik ilyesmi. Bár azért voltak kételyei…

Giorgio körbepillantott.

– Azok kedvéért, akik nem ismernek, elmesélem, hogy két évvel ezelőtt Olaszországban találkoztam ezzel a csodálatos nővel. Bort kóstoltunk egy kis borászatban, Toscana peremén. Gyönyörű volt a környék, de a mellettem ülő nő még inkább elkápráztatott. Azon kaptam magam, hogy képtelen vagyok másfelé nézni.

– Te is lehengerlő voltál – felelte Barbara, aki kezdett megnyugodni, miközben Giorgiót hallgatta.

– Talán a külső szemlélőnek úgy tűnhetett. De a szívem úgy vert, mint a gőzkalapács. Pedig ez én koromban az már veszélyes lehet…

Mindenki nevetett.

– Bemutatkoztam, és javasoltam, hogy igyunk meg egy pohár bort kettesben – folytatta Giorgio. – Beleegyezett, és én olyan boldog voltam, majd kiugrottam a bőrömből. Mesélt nekem Bel Après-ról, a gyerekeiről, Mackenzie-ről, és hallottam a szeretetet meg a büszkeséget a hangjában. Egy órán belül az ujja köré csavart.

Barbara is elmerült az első találkozás emlékében. Annak idején nagyon meglepte, hogy a férfi megszólította. Nem tudta, mit gondoljon. Jóképű férfiak nemigen próbáltak közeledni hozzá, Giorgio volt az első.

– Korábban voltam már nős – folytatta a férfi. – A feleségem öt évvel ezelőtt meghalt, és soha nem gondoltam volna, hogy újra megtalálom a szerelmet, de így történt. Egy újabb nagy, káprázatos szerelem tölti be a szívemet.

Barbara a mellkasára szorította a kezét, és azt mormolta:

– Az enyémet is.

Giorgio visszaadta Stephanie-nek a mikrofont, és kivett valamit a zsebéből, majd a jelenlévők nagy meglepetésére fél térdre ereszkedett.

– Barbara Barcellona, te vagy életem szerelme. Szeretlek és boldoggá akarlak tenni. Minden vágyam, hogy veled töltsem a hátralévő életemet. Hozzám jössz feleségül?

Az asszony nem számított lánykérésre, mi több, őszinte megdöbbenéssel bámult Giorgióra, és próbálta felfogni az egészet. A zene teljesen elhallgatott, már csak a saját szívverését hallotta. Egyszerre elöntötte a túláradó öröm, és tudta, hogy soha többé nem élhet át ilyen tökéletes pillanatot.

– Igen – mondta a könnyeivel küszködve. – Ó, igen, Giorgio! Hozzád megyek!

Körülöttük mindenki tapsolni és éljenezni kezdett.

A férfi felállt, és egy nagy gyémántköves gyűrűt csúsztatott Barbara ujjára, majd két kezébe fogta az arcát, és megcsókolta. Ahogy a szájához ért a férfi meleg ajka, Barbara úgy érezte magát, mint egy hercegnő. Mint egy hercegnő, aki hirtelen fiatalabb lett harminc évvel.

– Szeretlek – suttogta a fülébe Giorgio.

– Én is téged.

Körülöttük folytatódott a taps. Barbara gyermekei köréjük gyűltek, és megölelgették mindkettőjüket.

– Te tudtad? – kérdezte Rhystől az asszony.

Rhys elvigyorodott.

– Ami azt illeti, először tőlem kérte meg a kezed. Nagyon megtisztelő volt, és örülök a boldogságotoknak, anya.

– Én nem tudtam semmit – mondta Mackenzie, és megcsókolta az arcát. – Gratulálok, Barbara. Gyönyörű menyasszony leszel. Tudom, hogy Giorgio nagyon boldoggá fog tenni.

Four és Lori is odasietett hozzá, hogy megöleljék.

– Nekünk se mondta senki – mondta Four nevetve. – Ez aztán a csodás meglepetés!

– Én is nagyon örülök nektek – csatlakozott Lori, de az ő hangja kissé kevésbé tűnt lelkesnek.

Ennek alighanem az az oka, hogy ő még mindig velem lakik, gondolta Barbara. És az egy dolog, hogy Giorgio itt száll meg, valahányszor meglátogat, de egészen más a felállás, ha itt fog élni… Ezt a problémát majd holnap oldom meg, nyugtatgatta magát, és elhatározta, hogy minden pillanatát kiélvezi ennek a tökéletes estének.

Újra megszólalt a zene, és Giorgio kihúzta a táncparkettre. Barbara felnevetett, amikor meghallotta a „Lady in Red” első hangjait, majd lenézett vörös koktélruhájára.

– Szóval ezért kérted, hogy ezt vegyem fel.

– Ó, igen, mindent alaposan megterveztem.

Barbara a férfi vállának támasztotta a fejét.

– Jól sikerült a meglepetés.

– Örülök. Rhys persze tudta, és Stephanie is.

– Ők megtartották a titkot.

– Barbara?

– Tessék – pillantott fel az asszony.

– Nem akarom, hogy bármi miatt is aggódj! – mondta Giorgio, és a tekintete tele volt szeretettel. – Nincs kifogásom a házassági szerződés ellen. Nem akarok Bel Après-ból részesedni.

– Tényleg?

Barbarának mostanáig eszébe sem jutott a házassági szerződés. Jó, hogy a férfi szóba hozta a témát, mert később valószínűleg bevillant volna, és akkor garantáltan nem alszik az éjszaka.

– Köszönöm szépen. Én is aláírom, amit csak akarsz.

Giorgiónak is elég sok pénze volt a New York állambeli repülőgépgyártó cége révén.

– Nagyon modern pár vagyunk – hajolt közelebb évődve a férfi.

Barbara lábujjhegyre ágaskodott, és a fülébe súgta:

– És ma este nagyon modern módon fogunk szeretkezni.

A férfi felnevetett.

– Hogyhogy modern módon? Én inkább hagyományosnak mondanám a szeretkezési stílusunkat…

– Égve hagyjuk a villanyt – kuncogott Barbara.

– Ja, vagy úgy! Ha neked ez már modern…

Még három számon át táncoltak, aztán elmentek innivalóért. A női vendégek közül többen megállították a háziasszonyt, hogy megcsodálják a gyűrűjét. Barbarának eddig nem sok alkalma volt arra, hogy maga is tanulmányozza. Úgy tippelte, a gyémánt legalább háromkarátos. Kicsit nagynak és hivalkodónak találta, de azért nem vészesen.

Stephanie-t ott találták a bárpultnál.

– Ez tényleg csodás! – mondta boldog sóhajjal a lánya. – Annyira örülök nektek!

– Nagyon szép munkát végeztél – felelte hálásan Barbara, és mindent megtett, hogy a hangjából ne csendüljön ki, mennyire meglepődött. – Egyszerűen tökéletes volt a pillanat.

Stephanie megölelte az anyját.

– Következik az esküvő. Szólj, ha szükséged van a segítségemre a tervezésben és a szervezésben, anya! Már van egy kis gyakorlatom benne.

Esküvő? Barbara nem gondolt ennyire előre. Nyilvánvaló, hogy kell valamilyen szertartás. Az ő korukban a többség kicsi, szűk körű esküvőt tartana, kizárólag a családtagok és néhány közeli barát részvételével.

Azonnal eszébe jutott az első házassága. Jamesszel még fiatalok voltak, és nem volt pénzük olyan lényegtelen dolgokra, mint az esküvő. Egy kis templomban házasodtak össze, a fogadást pedig a régi farmházban tartották, ahol éltek. Nem olyan lagzi volt, amilyenről kislánykorában álmodozott.

A bal kezén csillogó gyűrűre nézett, aztán a körülötte beszélgető, nevetgélő, táncoló vendégekre. Ő Bel Après matriarchája, a sikeres borászati vállalkozás tulajdonosa. A pénz többé nem jelent gondot.

– Giorgio, milyen esküvőt szeretnél?

A férfi a szájához húzta a kezét, és megcsókolta minden egyes ujját.

– Olyat, ami téged boldoggá tesz, szerelmem.

Hát nem csodálatos ember?!

Barbara mérlegelte a lehetőségeit. A legészszerűbbnek az tűnt, ha Bel Après-n tartják az esküvőt. Itt rengeteg hely áll rendelkezésre, bőven elfér akárhány vendég. Bár a pincészet nem elég puccos ahhoz, hogy célállomásként hirdesse magát, a nagyobb ügyfelek kedvéért vagy különleges alkalmakból többször rendeztek partikat.

De egy esküvő komoly tervezést igényel…

Barbara a legidősebb lányára nézett. Stephanie vezette a helyi borkereskedésüket, és ő szervezte a borkóstolókat. Szükség esetén a borklubot is rá lehetett bízni, és többnyire ő szervezte a birtokon tartott partikat, melyek között volt már néhány esküvő is. Stephanie ugyan nem volt különösebben tehetséges, ellenben alapos, pontos és összeszedett. Különben is, mennyire lehet nehéz megszervezni egy esküvőt?

– Rendben – mondta Barbara. – Megszervezheted az esküvőmet, Stephanie. Igazi nagy lagzit akarok – tette hozzá. – Hagyományosat, a szó legnemesebb értelmében. Semmi modern ostobaságról nem akarok hallani. Elegáns legyen, és nagyszabású.

Stephanie elmosolyodott.

– Rendben, anya. Úgy lesz, ahogy kívánod. Hogy mennyire lehet nagyszabású, azt majd megbeszéljük.

– Majd valamikor később – sóhajtott Barbara. – Most szeretnék egyet táncolni a vőlegényemmel.

Giorgio felé fordult, és kinyújtotta a kezét. A férfi magához húzta, majd a táncparkettre vezette. Nem is tudtam, hogy létezik ennyi boldogság! – gondolta az asszony, és hozzásimult. Az éjszaka tökéletes volt, és az élete hátralévő része is ugyanilyen csodálatos lesz!

Két órával és nagyjából fél üveg borral később Stephanie még mindig a történteket igyekezett feldolgozni. Persze boldog, hiszen Giorgiót remek embernek tartotta, aki kétségkívül imádta Barbarát. Ráadásul az anyjukat, aki nem egyszerű ember, sokkal könnyebben lehet kezelni, ha Giorgio ott van mellette, tehát mindenkinek könnyebb lesz egy kicsit, ha összeházasodnak.

Tudott a lánykérésről. Ő volt a gyűrű őrzője. Kellemes izgalom töltötte el, ha arra gondolt, hogy segíthet az anyjának az esküvő megtervezésében. Mégsem volt maradéktalan az öröme, és nem tudta, miért. Magának sem tudta megfogalmazni, mi az, amit érez.

Mi az az érzés, ami ott settenkedik az anyja boldogsága fölött érzett örömön kívül? Az biztos, hogy hasonlított a kényelmetlenségre, és ugyanakkor a szomorúságra is…

A bárpultnál állt, és egy újabb pohár bort kortyolt, amikor rátört a felismerés. Olyan érzés volt, mintha valaki jó erősen gyomorszájon vágta volna. Minden levegő elfogyott a tüdejéből, a szemébe pedig könnyek szöktek.

Más életet akar. A gyerekei nagyszerűek, szereti a családját, de többre vágyik. Érdekes munkát akar, olyat, amit igazán szeretni tud, nem csak gépies rutinfeladatokat. Erős és bátor akar lenni, hogy büszke lehessen magára, ami azt jelenti, hogy tényleg össze kell kapnia magát, és tenni valamit. A vágyakozás és a várakozás időpocsékolás. Az elmúlt öt évet azzal töltötte, hogy arról beszélt, el kellene hagynia Bel Après-t, és máshol kellene munkát keresnie, de semmit sem tett azért, hogy ez megtörténjen.

– Hé, bébi!

A halk megszólítást egy simogatás kísérte, kezdve a csupasz vállától egészen a csuklójáig. Stephanie megfordult, és látta, hogy Kyle mosolyog rá.

– Ötcsillagos a buli, mint mindig – tette hozzá egy kacsintással a férfi.

– Még mindig itt vagy? – kérdezte teljesen feleslegesen Stephanie, miközben igyekezett a felszínre evickélni zavaros gondolatai mélyéről.

– Persze. Gondoltam, talán eltölthetnénk együtt pár órát – hangzott a negédes válasz.

És mintha csak hangsúlyozni akarná a lényeget, Kyle végigsimított az asszony hátán a feneke irányába.

– Nem. Mit képzelsz? Vedd le rólam a kezed! – tört ki Stephanie, és hátralépett.

Közben egyre a férfit bámulta, és azon gondolkodott, ki ez az ember, és mit keres itt? Igen, valaha házasok voltak, de már több mint tíz évvel ezelőtt elváltak. Mi ez az egész? Miért megy bele Kyle játékába, miért fekszik le vele újra meg újra, valahányszor a férfi felbukkan, és éppen van néhány szabad perce? Hiszen ő maga is érzi, mennyire megalázó ez a helyzet! És valójában kicsit sem vonzódik a volt férjéhez…

Miért csinálja hát? Eltekintve attól az undorító gondolattól, hogy fogalma sincs arról, hány nővel fekszik le a férfi rendszeresen, az az igazság, hogy sokkal jobbat érdemel nála. Igenis, megérdemli, hogy boldog legyen, hogy élje a saját életét! Miért elégszik meg a volt férje által odadobott morzsákkal? Kyle csupán egy zavaró tényező az életében, amit túl sokáig hagyott érvényesülni.

– Azért nem kell így felháborodni – morogta védekezőn az exe. – Csak mondd, hogy nem akarod, és kész.

– Nem akarom – ismételte meg határozottan Stephanie. – Ezt már megbeszéltük korábban, Kyle. Megmondtam, hogy végeztünk, és komolyan gondoltam. Ne próbálj meg az ágyadba csábítani! Nem fekszem le többé veled. Elváltunk. Úgy is kellene viselkednünk.

Azzal elsétált, keresett egy biztonságos csoportot, amelyhez csatlakozhat. Elmosolyodott, amikor észrevette a gyerekeit a húgával, Lorival, és odalépett hozzájuk.

– Jól érzitek magatokat? – kérdezte Averytől és Carsontól.

– Igen, nagyon. – A lánya ránevetett. – Elképesztő vagy, anya! Hogy tudtad mindenki elől eltitkolni, mire készül Giorgio? Annyira romantikus volt. Még akkor is, ha… a nagyiék már öregek.

– Ősöregek – cukkolta Stephanie, és Carsonhoz fordult. – Te mit gondolsz a történtekről?

A tizennégy éves fiú komolyan biccentett.

– Szerintem is király volt. Romantikus, ahogy Avery is mondta. Ráadásul kell némi kurázsi ahhoz, hogy vagy kétszáz ember előtt kérd meg a szerelmed kezét. Mi lett volna, ha a nagyi nemet mond? Szép kis megaláztatásban lett volna része Giorgiónak.

– A szerelem bátorságot ad – magyarázta Stephanie.

Avery felsóhajtott.

– Nagyszerű. Most majd veled is megnézeti azt a régi filmet, amit annyira imád. Mi is a címe?

– Mondhatsz akármit – vágta rá Stephanie és Lori egyszerre.

Avery felnyögött.

– Igen, tényleg…

– Valahogy úgy érzem, itt az ideje – ismerte el Stephanie.

– Akkor hajrá! – mondta a lánya. – Essünk túl rajta, mielőtt Carson elmegy a baseballtáborba. Nem akarom, hogy én legyek az egyetlen, akivel megnézetted…

– Hiszen tetszett!

– Álmaidban, anya!

Carson ásított egyet.

– Későre jár. Megyek aludni.

Megölelte az anyját.

Az ő kicsikéje már most vagy tíz centivel magasabb nála, és még csak most kezdett el úgy istenigazából nyúlni. Persze Stephanie elég alacsony volt, de akkor is.

Avery is megölelte az anyját.

– Jó éjszakát!

– Aludjatok jól, édeseim!

Stephanie figyelte, ahogy a gyerekei átvágnak a letérkövezett központi udvaron, és bemennek a házukba, majd rámosolygott a húgára.

– És te? Jól érzed magad?

– Az eljegyzésig remekül voltam – közölte élesen Lori. – Azóta nem annyira.

– Azt hittem, kedveled Giorgiót.

– Ez így is van, de most minden megváltozik majd, és ennek nem örülök.

– Nem hiszem, hogy kifogása lenne azellen, hogy továbbra is a házban lakj. Azt meg csak nem képzeled, hogy anya kidob a családi fészekből?

Lori keserűen elmosolyodott.

– Ugyan már! Mindketten tudjuk, hogy anya gondolkodás nélkül kitenné a szűrömet, ha ez szolgálná jobban az érdekeit, vagy ha Mackenzie megkérné rá. – Élesen kifújta a levegőt. – De valójában nem is ez ütött meg annyira… Hanem az, milyen boldogok és szerelmesek. Persze eddig is tudtam, hogy azok, de láttad anya arcát, amikor Giorgio megkérte a kezét? Én miért nem érezhetem ezt soha?

– Férjhez akarsz menni?

Stephanie nehezen tudta leplezni a döbbenetét.

– Hát persze. Mindenki tartozni szeretne valakihez. És én meg tudnám becsülni, amim van, nem hajítanám el, mint egyesek.

– A válásomról beszélsz?

– Valaha összetartoztatok Kyle-lal. Jobban kellett volna ragaszkodnod hozzá.

– Egy olyan emberhez, aki folyton megcsalt? Aki soha nem volt otthon, amikor szükségem lett volna rá?

– Mégiscsak házasok voltatok.

– Igen, és mindketten boldogtalanok voltunk abban a házasságban. Mellesleg… – Stephanie hirtelen elhallgatott. Rájött, hogy nem kell megvédenie az álláspontját senki előtt. – Most sokkal jobb – folytatta. – Úgy értem, mióta külön vagyunk. De ha te szeretnél párt találni, remélem, sikerrel jársz.

– Velem soha semmi jó nem történik.

Azzal Lori sarkon fordult, és elsétált. Stephanie nézte, ahogy távolodik, és azon tűnődött, hogyan lehetnek ők Lorival és Fourral testvérek, amikor ennyire különböznek. Ez is csak azt bizonyítja, hogy istennek van humorérzéke, gondolta.

Odasétált egy üres székhez, és leült. Míg a család többi tagja tíz után bármikor távozhatott, addig neki még bőven van dolga. A partit ő szervezte, neki kell gondoskodnia arról, hogy a segítők végül mindent kitakarítsanak és elpakoljanak. Vagyis legalább hajnali kettőig nem kerül ágyba.

A jó hír az, hogy végérvényesen kitette Kyle szűrét. Tíz év és egy nagy felismerés kellett hozzá, de legalább megtörtént. Holnap első dolga lesz olyan munkát keresni, amit élvezni tud. Annak örömére, hogy kiszabadult a volt férje hálójából, elmenekül a családi vállalkozásból is, és a saját lábára áll.

4. fejezet

Mackenzie figyelmesen tanulmányozta a pohárban lévő bort, mielőtt újabb kortyot ivott volna belőle. Ezúttal kicsit tovább hagyta az italt a nyelvén, majd megforgatta a szájában, és beleköpte a magával hozott kávésbögrébe.

A kóstolás elengedhetetlen volt ahhoz, hogy nyomon követhesse a bor fejlődését, de közben nem volt szabad lerészegednie. Korán megtanulta, hogy a köpködés a munkája része. Felvette az írótábláját, és készített néhány jegyzetet. Később beviszi majd a leírtakat egy számítógépes fájlba. Régimódi, az biztos, de ő így szeret dolgozni.

A pincének ebben a sarkában a saját borai voltak – olyan cuvée-k, amelyeket azért készített, mert támadt egy ötlete, és látni akarta, hogyan válik be. Az első három alkalommal Barbara határozottan visszautasította, de Mackenzie nem hagyta annyiban a dolgot. Közölte az anyósával, hogy ha a borok nem mennek jól, a fizetéséből fedezi a borászat veszteségét. De ha úgy fogynak, ahogy várja, akkor ő is részesedést szeretne kapni a nyereségből.

Barbara végül beleegyezett, és szerződés készült, amelyet mindketten aláírtak.

Két évvel később Mackenzie piacra dobta az első Highland bort. A Highland Thistle – amely Mackenzie skót felmenőinek tiszteletére kapta a nevét – két hét alatt elfogyott. A cabernet és merlot szőlőfajták keverésével létrehozott Thistle lágyabb lecsengést kapott, ami elnyerte a fiatalabb vevők tetszését.

A következő év sztárja, a Highland Heather, egy könnyű, virágos illatú chardonnay, már a megjelenés előtt elfogyott. Tavaly a Highland Myrtle, egy syrah ugyanígy járt. Ekkorra eljutottak oda, hogy Barbara már nem mondott nemet Mackenzie-nek szinte semmilyen borral kapcsolatos kérdésben. A három bor minden negyedévben komoly bevételt hozott a pincészetnek is, Mackenzie-nek is. A bevétel jelenleg ugyan csak egy befektetési számlán kamatozott, de egy nap nyilván kezdeni fog vele valamit.

Átnézte a jegyzeteit, majd a hóna alá dugta az írótáblát, és a második emeleti irodák felé vette az irányt.

Bel Après az elmúlt tizenhat év alatt jelentősen megnőtt, és sokat fejlődött. Mindig is volt elég kapacitásuk ahhoz, hogy több bort készítsenek, de a korábbi borászok inkább eladtak több száz tonna szőlőt, mint megkockáztassák, hogy az új házasítás esetleg nem lesz sikeres. Amikor Mackenzie színre lépett, Barbarával közösen stratégiát dolgoztak ki Bel Après felvirágoztatására.

Ahogy felsétált a lépcsőn a második emeletre, megpillantotta a falon sorakozó díjakat. Bel Après már Mackenzie első évjáratával elkezdett díjakat nyerni, és Barbara el volt ragadtatva a sikertől. Minden versenyen részt akart venni, de Mackenzie ragaszkodott hozzá, hogy válogassanak. Jobban felfigyelnek rájuk, ha egy-két igazán rangos versenyen érnek el helyezést, mint ha tucatnyi olyan díjat kapnak, amelyekről még senki sem hallott.

Bel Après-ról cikkezni kezdtek a folyóiratok és magazinok, ami ösztönözte az eladásokat. Minden évben bővítették a termelést. Tíz évvel ezelőtt megháromszorozták a pince méretét.

Mackenzie felért a lépcső tetejére, és megállt, hogy megnézze az ott elhelyezett képeket. Az első fotók Bel Après-t ábrázolták egy nemzedékkel ezelőtt, Barbara ifjúkorában. Aztán végig a hosszú folyosón további fényképek mutatták, hogyan növekedett és fejlődött a borászat, valamint a család.

Elmosolyodott egy fotó láttán, amelyen Rhys pózolt a három húgával. A fiú tíz-tizenegy éves lehetett, a lányok valahol öt és kilenc év között, és mind mosolyogtak, Rhys azonban komolyan nézett maga elé, mintha már tudná, mekkora felelősség vár rá.

Jó ember lett belőle, gondolta Mackenzie. Keményen dolgozott, tisztességes munkaadó volt, és megbízható férj. Rhys volt az ő sziklája – a szilárd és biztonságos támasz, amely lehetővé tette, hogy minden energiáját a borokba fektesse.

Mackenzie szülei meghaltak, amikor még kicsi volt. Borász nagyapja nevelte fel Spokane megyében, és a lány úgy nőtt fel, hogy megtanulta, miként születik meg a földből és a szakértelemből a bor nevű varázslat.

Tizenöt éves volt, amikor a nagyapja megbetegedett – olyan típusú rákja volt, amit lassítani lehetett, de gyógyítani nem. A puszta akarat tartotta életben, amíg az unokája le nem érettségizett. Még azon a nyáron meghalt. Mackenzie még mindig emlékezett az első napra, amikor beköltözött a kollégiumba, és találkozott a szobatársával. Stephanie barátságos és vidám lány volt, pontosan olyan barátnő, akire Mackenzie-nek szüksége volt.

Stephanie már a legelső karácsonyon hazahozta Bel Après-ra. Mackenzie-t lenyűgözte a családi borászat, elkápráztatta Barbara, és magával ragadta Rhys.

Már akkor biztonságot sugárzott, gondolta, és elmosolyodott az emléken. Kedves volt, és erős, ugyanakkor vicces is, sokszor megnevettette. A második éjszaka hajnali kettőkor bekopogott az ajtaján, és azt mondta neki, hogy öltözzön fel. Kivitte a szabadba, hogy lássa: váratlanul leesett a hó. És ott a hidegben, a frissen esett új hóban megcsókolta. Tökéletes pillanat volt. Lehet, hogy akkor még nem szeretett belé, de a szíve biztosan megnyílt a lehetőség előtt.

Még mindig mosolygott ezen a gondolaton, amikor a nyitott ajtón át belépett Barbara nagy irodájába. A sarokhelyiség hatalmas ablakai a birtokra néztek. A másik két falat a család tulajdonában lévő különböző szőlőültetvények térképei borították.

A Barcellona család igazi dinasztia volt. Ha Mackenzie-nek és Rhysnek gyerekei születtek volna, a vére keveredett volna az övékével, valamilyen módon hozzáadódva a nagy egészhez. De nem így történt, így ha Mackenzie már nem lesz, nem marad utána semmi a világon.

Kivéve a szőlőültetvényeken, emlékeztette magát. Ott nyomot hagyott. Bel Après borai neki köszönhetik a létüket.

– Remélem, jó híreket hoztál – mondta Barbara, és az íróasztala elé húzott székek egyikére mutatott.

Mackenzie helyet foglalt.

– Rhys ellenőrizte a Seven Hills csepegtetőrendszerét. Egyre melegebb az idő, és meg akarok győződni róla, hogy van elég víz a szőlőtőkék védelmére. A tegnapi és a mai napot borkóstolással töltöttem. Holnapra megkapod a jegyzeteimet.