Köddé vált elefánt

Fordította: Nagy Anita

Murakami Haruki

Köddé vált elefánt

Geopen Könyvkiadó

2014

A mű eredeti címe:

Zō no shōmetsu tanpensenshū

Zō no shōmetsu tanpensenshū © Haruki Murakami, 1993

Hungarian translation © Nagy Anita, 2014

A Kurblimadár és a nők kedden című novellában a fordító alapul vette Erdős György Kurblimadár krónikája című fordítását

Kiadja a Geopen Könyvkiadó, 2014

Felelős kiadó: Babucs Éva

Felelős szerkesztő: Rácz I. Péter

Borító: Váradi Gábor

ISBN 978 963 516 185 0 epub

www.geopen.hu

Geopen a Facebookon
{{watermark}}

Tartalom

Előszó a japán nyelvű kiadáshoz

A Köddé vált elefánt megjelenésének idején, Amerikában

Kurblimadár és a nők kedden

A második támadás egy pékség ellen

Kenguruközlemény

Találkozás a 100%-ig tökéletes lánnyal egy napos áprilisi reggelen

Szendergés

A Római Birodalom bukása, az 1881-es indiánlázadás, Lengyelország Hitler általi lerohanása és a viharos szelek világa

A Római Birodalom bukása

Az 1881-es indiánlázadás

Lengyelország Hitler általi lerohanása

És akkor a viharos szelek világa

Tiroli nadrág

Gyújtogató

A kis zöld szörny

Családi ügy

Ablak

Tv-emberek

Lassú hajó Kínába

A táncoló törpe

A délután utolsó kertje

Némaság

Köddé vált elefánt

A könyvben szereplő művek első megjelenései (önállóan és kötetben)

Előszó a japán nyelvű kiadáshoz

Csupa szép emlék jut eszembe, ha felidézem a tíz-egynéhány évvel ezelőtti időket, amikor ezt a novellaválogatást készítettük elő, de Harukival ennél is korábbi az ismeretségünk. Raymond Carveren keresztül ismerkedtünk meg, akit Haruki az 1980-as években kezdett fordítani, és hamar közeli barátságba kerültünk. Ray és én akkor már hosszú évek óta barátok voltunk, miközben író-szerkesztő viszonyban is álltunk. Jómagam szerettem Misima Jukiót, érdeklődtem a japán irodalom iránt, úgyhogy amint elérhetőek lettek angolul, azonnal elolvastam Haruki munkáit. Azt a néhány angolra fordított művét japán diákoknak szánt angoltanulási segédanyagként adták ki (a kiadó nyilván feltételezte, hogy Haruki regényeit idegen nyelven is hajlandóak lesznek elolvasni a diákok), és ez jóval azelőtt történt, hogy a Kodansha Internationalnél megjelent angolul a Birkakergető nagy kaland, valamint a Világvége és a keményre főtt csodaország. Minden elolvasott írása óriási hatással volt rám, első találkozásunk alkalmával nem is haboztam elárulni ezt Harukinak. Ő maga azonban nem tartotta túlságosan jól sikerültnek ezeket a munkáit, és a Tánc, tánc, táncról (ezt is a Kodansha International adta ki), melynek alig vártam angol változatát, hasonlóképpen nyilatkozott: elmondta, reméli, hogy most készülő munkájával elégedett lesz végre. Mondanom sem kell, meglepett, hogy egy író ennyire kritikusan beszél saját műveiről, de egyben elismeréssel adóztam. Az olyan nagyszerű írók, mint Haruki, nem az eddig elért eredményeikre, hanem mindig a jövő kihívásaira koncentrálnak.

Itt mégis a múltról szeretnék beszélni, vagyis a szerkesztés folyamatáról, ami első könyvének megjelenése előtt kezdődött a Knopfnál. Nekem jutott a feladat, hogy két fordító közreműködésével elolvassam Haruki minden elérhető novelláját, majd kiválasszam a leghatásosabb műveket első novelláskötetébe. Nem emlékszem pontosan, milyen művekkel találkoztam a beválogatottakon kívül, de biztosan tudom, hogy rengeteget átnéztem. Akkor értettem meg, miért vonzzák Harukit Ray regényei, melyek akkoriban a kortárs amerikai irodalom csúcsát jelentették, és miért mélyült el annyira a barátságuk. (Ray tervezte, hogy meglátogatja Japánban a Murakami házaspárt, de hirtelen ledöntötte a betegség, és soha nem valósult meg az utazás. Haruki utóbb „csendesen kidőlt hatalmas fának” nevezte ötvenévesen elhunyt barátját.) Mindkettejük stílusa letisztult, szereplőik többsége nem úgynevezett hős. A jelen kötetben olvasható Gyújtogató vagy A második támadás egy pékség ellen Carver műveit idézi. Ugyanakkor akárhol olvasunk bele a kötetbe, megértjük, hogy a Murakami-próza teremtette távlatok, a kibontakozó regényvilág – hátterében a mindennapi élet eseményeivel – Haruki saját, önálló játéktere. Ennek kiváló példája a Tv-emberek jelenete, melyben „önnél vagy nálam csak valamivel, úgy húsz-harminc százalékkal kisebb” embermásolatok jelennek meg a beszélő otthonában, vagy a szomorúságával letaglózó kép a Némaságban, melyben egy férfi felidézi a középiskolában elszenvedett megaláztatását, és bevallja, hogy az akkor szerzett sérülésnek köszönhetően „előfordul, hogy fölrázom a feleségem, és ráborulva sírok, akár egy órán keresztül”. Még valamit: a Kurblimadár és a nők kedden a néhány évvel később napvilágot látott remekmű, A kurblimadár krónikája előzménye, olvasásakor szemernyi kétségem sem volt, hogy ez a megfelelő mű az antológia nyitódarabjának.

Most, a kötet újraolvasása után meggyőződésem, hogy ez a tizenhét novella pontosan úgy áll össze, ahogyan annak idején reméltem. Megmutatja, hogy e sokoldalú író megdöbbentő tehetsége töretlenül ível át az országhatárokon is. Ezt bizonyítja, hogy tíz műve, melynek jogaival jelenleg a Knopf rendelkezik, évről évre jobban fogy (a Kafka a tengerparton, mely tizenegyedik lesz a sorban, jövő hónapban jelenik meg Amerikában). A kritikusok, akik 1993-ban kézbe vették jelen kötetet, szintén ráéreztek a fentebb írottakra. A Los Angeles Times Book Review egész odáig ment, hogy „kivétel nélkül mindegyik darabot egyetemesség jellemzi, régen láttunk ilyen novellaantológiát; ebből a kötetből még az is átérzi, hogy századvégi mindennapjaink során időnként kénytelen-kelletlen kihullunk a társadalomból, aki Japán nyolcezer kilométeres körzetébe sem tette még a lábát”. Hogy ekkora teljesítményre lesz képes, azt annak idején valószínűleg senki sem láthatta előre, de a Köddé vált elefánt telis-tele van Haruki gazdag írói kvalitásainak bizonyítékaival. Szívből remélem, hogy kapcsolatunk élő marad, és műveivel további csodálatos eredményeket ér el.

2004. december

Gary L. Fisketjon

Knopf Kiadó, elnökhelyettes és főszerkesztő-helyettes

(Fordította: Niimoto Rjóicsi)

A Köddé vált elefánt megjelenésének idején, Amerikában

Ez a kötet, a Köddé vált elefánt az amerikai Knopf Kiadónál 1993-ban megjelent novelláskötetem, a The Elephant Vanishes japán nyelvű kiadása. A beválogatott művek és sorrendjük is egy az egyben követi az angol nyelvű kiadásét. Természetesen nem angolról japánra fordítva, hanem az általam írt japán nyelvű változatban – vagyis eredeti szövegükkel – szerepelnek. (Néhány különleges eset is akad, ezeket később részletesen bemutatom.) Novelláim gyűjteménye néhány ázsiai régiótól és Oroszországtól eltekintve külföldön eddig jórészt a The Elephant Vanishes című, mindenhol azonos összeállításban jelent meg. Novellák esetén másképp nagyon nehéz lenne az egyes művek sorsát követni. Megemlítem még, hogy az angol színházi rendező, Simon McBurney színpadra alkalmazott egy összeállítást a kötetben szereplő néhány műből (The Elephant Vanishes címen), a japán színészek által előadott produkció a világ számos országában szerepelt óriási sikerrel. Ez a válogatáskötet több szempontból sem jelentéktelen tehát írói pályafutásomban.

A mostani japán kiadás arra is jó alkalom, hogy megvilágítsam, milyen úton jött létre a Köddé vált elefánt angol nyelvű kiadása.

A történet 1990 nyarán kezdődött, amikor eldőlt, hogy Tv-emberek című novellám Alfred Birnbaum fordításában bekerül a The New Yorkerbe (szeptember 10-én megjelenő szám). Ennek most már tizenöt éve, de akkor igencsak meglepett a hír. A The New Yorker című folyóiratra mindig is már-már mitikus, „szent helyként” tekintettem. Hogy ott megjelenik egy írásom… – ha erre gondoltam, nem is próbáltam úgy tenni, mintha nem töltene el izgalommal. Előttem csak egyetlen japán szerző publikált náluk, de ő jóval korábban. Nem sokat tudni róla, a neve alapján Amerikában élő, japán származású író lehetett. Utánam 1993-ban Óe Kenzaburó, 2004-ben Ogava Jóko novellája jelent meg. Minden bizonnyal ezután is sokan megjelennek még. Viszont ha csak a japánból fordított műveket vesszük tekintetbe, akkor én vagyok „az első japán író, aki megjelent a The New Yorkerben”. Lehet, hogy másnak ez nem számít, de nekem, némi túlzással ugyanakkora dolog volt, mint a holdra szállás. Bármilyen díjnál jobban örültem neki – ha így mondom, talán értik, milyen boldog voltam.

Magától értetődő, hogy nem minden, a The New Yorkerbe bekerülő novella remekmű. Sajátos ízlésű emberek szerkesztette, sajátos ízlésű újság, előfordul, hogy sajátos művek jelennek meg benne. Ám számos, általam szeretett és tisztelt amerikai író indult innen, hogy aztán ragyogó pályát fusson be. Truman Capote, J. D. Salinger, Irwin Shaw, John Updike, Raymond Carver, John Cheever… ha mindannyiukat összeszámolnánk, végtelenül hosszúra nyúlna a lista, és ezeknek a csodálatos íróknak egyikéről sem beszélhetünk a The New Yorker említése nélkül. Büszkék voltak rá, hogy megjelenhettek itt, ez is hajtotta őket az írásra. Úgy is fogalmazhatunk, hogy a The New Yorker hosszú évtizedek alatt az amerikai novella egy formáját teremtette meg – méghozzá a legcizelláltabb formáját.

Néhány évvel ezelőtt találkoztam New Yorkban egy fiatal, zsidó származású íróval, és csevegésünk során arra terelődött a szó, milyen is volt, amikor először jelentünk meg a lapban. „Amikor megtudtam, hogy benne leszek, legszívesebben üvöltve rohangáltam volna a városban” – mondta. Édesanyja vagy száz példányt vásárolt abból a számból, és a rokonságnak, a barátoknak, ismerősöknek osztogatta. „Tudod, igazi zsidó anyuka!” – nevetett vidáman a fiatalember. Vagy úgy, szóval egy amerikai írónak is ekkora öröm, ha megjelenhet a The New Yorkerben, gondoltam. Megértettem az érzéseit, ahogy egy kis kávézóban, Greenwich Village-ben nosztalgiáztunk.

A The New Yorker művészeti rovatát akkoriban Robert Gottlieb vezette, a szerkesztőm Linda Asher volt. Két rendkívül intelligens, liberális, tőrőlmetszett New York-it ismerhettem meg a személyükben. Gottliebnek nagyon tetszett előző évben megjelent regényem, a Birkakergető nagy kaland, terjedelmes elemzést közölt róla a lap hasábjain. A könyv ennek köszönhetően meglehetős figyelmet kapott Amerikában mint angol fordításban megjelenő japán regény. Amikor felkerestem Gottliebet irodájában a The New Yorkernél, a polcán három példányt láttam sorakozni a The Makioka Sistersből, Tanizaki Dzsunicsiró Szaszamejuki („Hószállingózás”) című regényének angol változatából. „Mr. Gottlieb, miért tart három példányt ugyanabból a könyvből?”, kérdeztem. Ő elnevette magát: „Hát azért, mert sokan felteszik ugyanezt a kérdést! Nekem pedig minden alkalommal módom nyílik a regényt dicsérni és ajándékba adni egyet.”

Linda Asher nagyon régen kilépett már a The New Yorkertől, de még most is találkozunk és beszélünk, ha New Yorkban járok. Az Upper West Side-on lakik egy régi, elegáns lakásban (azon a környéken, ahol a Zabhegyező Holdenje lakott), szobája szinte megbillenni látszik a könyvek súlyától. Jelenleg Milan Kundera műveit fordítja angolra, szabadúszóként szerkeszt is, elfoglalt mindennapokat él. Lindának igazi New York-i humora van, rengeteg bonyolult csavarral, az én angoltudásom legtöbbször nem is elegendő a megfejtéséhez, bár állítólag az átlag amerikai számára is nehezen követhetőek sajátos, összetett tréfái.

A Tv-embereket jól fogadták az olvasók, és megtetszhettem a The New Yorkernek, mert utána egyik írásomat a másik után fogadták el publikálásra. A Kurblimadár és a nők kedden volt a második novellám, ami megjelent náluk (1990. november 26-i számukban). Aztán jött a Köddé vált elefánt (1991. november 18.), a Szendergés (1992. március 30.) és a Gyújtogató (1992. november 2.). A fordító az elején Alfred Birnbaum volt, utána lépett a színre Jay Rubin és Philip Gabriel. Azt hiszem, külön szerencsém volt, hogy ilyen kiváló fordítókkal áldott meg a sors.

1993 elején a The New Yorker azzal keresett meg, hogy nem kötnék-e velük elsőbbségi szerződést. Vagyis ha elkészültem egy művel, először őket kellene megkeresnem. Ha örvendetes módon elfogadják, akkor rögtön meg is jelenik náluk. Ha sajnálatos módon nem tudják elfogadni, akkor bármely más laphoz elvihetem: ilyen egyszerű megállapodásról lenne szó. A The New Yorker jóval többet fizet a kéziratokért, mint más amerikai folyóiratok, semmi ellenvetésem nem is volt az ellen, hogy előnyben részesítsem őket, de – és tízszer tíz centis, vastagon szedett betűkkel szeretném írni, hogy de – nem a honorárium számított. Elsőbbségi szerződést kötni a The New Yorkerrel más szóval annyit tesz, hogy bevesznek „a The New Yorker szerzőinek” sorába. Ez mindennél, de mindennél nagyobb jelentőséggel bírt. Természetesen azonnal aláírtam a szerződést. Mind ez idáig tizenkét munkámat jelentették meg, a regényrészleteket is beleszámítva.

Fentebb „sajátos ízlésű újságnak” neveztem a The New Yorkert, és őszintén szólva azt sem mondhatni, hogy a művek kiválogatása ne sajátos szempontok alapján történne. Elég sok művemet visszautasították, ezek más folyóiratokban jelentek meg. A második támadás egy pékség ellen például a Playboy, a Tiroli nadrág a Granta hasábjain. A többi kis példányszámú folyóiratokhoz (vidéken megjelenő irodalmi lapokhoz) került. Amerikában, ahol nincsenek olyan, nagy volumenű irodalmi folyóiratok, mint Japánban, ezek a kis példányszámban megjelenő (gyakran egyetemi kiadású) lapok jelentik az irodalmi élet alapvető támaszát. Ez igazán „nonprofit” világ, de igen magas színvonalú és szilárdan elkötelezett. Értékes tapasztalatot jelentett, amikor ilyen folyóiratok lelkes szerkesztőivel dolgozhattam együtt. Az amerikai novella támaszát tehát egyáltalán nem csak a The New Yorker, az Esquire és hasonló exkluzív lapok jelentik.

1991 elejétől 1995 nyaráig az USA keleti partvidékén éltem, ezalatt kerestem New Yorkban egy irodalmi ügynököt, és kiadókkal is felvettem a kapcsolatot. Addig egy japán szerzői jogi iroda és egy japán kiadó kezelte műveim fordításának és külföldi kiadásának ügyeit, de hatásköri átfedések és ütközések miatt meglehetősen kaotikussá váltak a viszonyok (hosszúra nyúlna elmesélni a bonyolult összefüggéseket, itt nem is térek ki rájuk), viszont ha már úgyis Amerikában éltem, a fordítással és a lefordított művek kiadásával kapcsolatos funkciók egy az egyben odatelepültek és egy kézbe kerültek.

Addigra két regényem megjelent már a New York-i Kodansha Internationalnél (a Birkakergető nagy kaland, valamint a Világvége és keményre főtt csodaország). Tehát nem teljesen a nulláról indultam. A japánhoz képest jóval szerényebb példányszámban kerültek piacra, de a kiadói szakmában nagy figyelemmel kísérték őket. A Kodansha Internationalnél dolgozók szintén minden erejükkel segítettek. Ezért most is nagyon hálás vagyok. Emellett azonban nagyon szerettem volna nyíltan, teljes erőbedobással kipróbálni magam „új íróként” a hatalmas amerikai piacon. A környezetem sok tanáccsal és figyelmeztetéssel látott el: „így is elég jól mennek a dolgaid, nem kellene megváltoztatnod egy működő rendszert”, „aki önállóan próbálkozik, annak nem szokott összejönni, az amerikai piac nem adja magát olyan könnyen”. Csakhogy nekem erősségem, veleszületett természetem hosszú távú célokat kitűzni, és türelmesen, minden akadályt legyőzve menetelni feléjük. Döntöttem: megpróbálom. Talán éppen egy ilyen új motivációra volt szükségem. A Norvég erdő váratlanul jól fogyott, volt is körülötte némi felhajtás, kissé kimerültem. Azt hiszem, új távlatokra vágytam.

Irodalmi ügynököt kutatva több jelölttel is találkoztam New Yorkban, végül az International Creative Managementnél (ICM) dolgozó Amanda (Binky) Urbanra bíztam könyvjogi ügyeim kezelését. Amanda óriási rátermettséggel bánik irodalmi művekkel, és hihetetlenül elkötelezett. Ismeretes, hogy Raymond Carver ügynöke is ő volt. Bret Easton Ellis műveit is ő gondozta, az iparágban azóta is emlegetik, hogy amikor az Amerikai Psycho a politikai korrektséggel kapcsolatos támadások kereszttüzébe került, milyen elszántan állt ki a védelmében. A keménysége is közismert. Velem kapcsolatban eleinte habozott, mert korábban sosem foglalkozott külföldi szerzővel, és számomra is ott volt a kockázat, hogy észrevétlenül eltűnök egy olyan hatalmas ügynökségnél, mint az ICM. Olyasmit is hallottam rebesgetni, hogy nagy cégektől azonnal kivágják az embert, ha nem fogynak a könyvei. Sorozatos találkozások és a közös munka során azonban kiismertük egymást, és ráéreztünk a másik munkatempójára, olajozott és szoros volt az együttműködésünk. Amanda hosszú éveken keresztül, kitartóan és lelkesen gondozta az alkotásaimat. Nagyjából egykorúak vagyunk, mindketten szeretjük a megterhelő sportokat (úszás, akár többnapos gyalogtúra, futás), úgyhogy közös témánk is van. Amanda rendkívül figyelemre méltó, vonzó nő.

A főbb kiadóknál is, mindenfelé körülnéztem, de végül a Random House égisze alatt működő Knopf Kiadónál köteleződtem el, köszönhetően egy amerikai ismerősöm ajánlásának is. New Yorkban találkoztam Sonny Mehtával (emlékeim szerint ő állt akkor a Knopf élén), egy közös vacsora alkalmával elbeszélgettünk, aztán mire végeztünk a főfogással és hozták a desszertet, már arról volt szó, hogy „nem akarsz nálunk publikálni?”. Természetesen nem volt ellenvetésem. A Knopf az egyik legjobb kiadó, amelyikkel egy regényíró dolgozhat. Végeredményben könnyen ment, de azért eléggé izgultam szemtől szemben egy élő legendával, a könyvkiadás egyik nagymoguljával – az étel ízére nem is nagyon emlékszem. Mehta, aki brit indiai, egy kiváló indiai étterembe vitt Uptownba, Manhattan északi részére. Talán a csípős ételek is tették, hogy megizzadtam a vacsorán. Bár valószínű, hogy más étel fölött sem történt volna másként.

A Knopfnál a remek Gary Fisketjon lett a szerkesztőm. Ő meg (ez puszta véletlen) szerkesztője volt Raymond Carvernek. Tudta, hogy Carver japán fordítója vagyok, azonnal össze is barátkoztunk. Oregonból származott, nagyon nyugisan beszélt, a New York-i kiadói világban szokatlanul. Sosem idegeskedett, barátságos természet volt. Általában lezserül öltözködött, és dacolva minden trenddel, még most is kitartóan dohányzik. Mondhatni, ellentéte a higgadt, előkelő Sonny Mehtának. A regénykiadás terén éles ítélőképesség és pont megfelelő mennyiségű makacsság jellemzi, ráadásul lelkesen foglalkozik új alkotásokkal.

1992 nyarán tehát sikerült ügynököt találnom, elszegődnöm egy kiadóhoz, eldőlt, ki lesz a szerkesztőm, vagyis nagyjából megvoltak az alapok ahhoz, hogy komolyan publikálni kezdjek Amerikában. Már csak haladnom kellett a kijelölt úton.

Mehtával és Garyvel abban maradtunk, hogy először egy novelláskötetet jelentetek meg a Knopfnál. Akkor már eldöntött tény volt ugyanis, hogy éppen elkészült Tánc, tánc, tánc című regényemet a Kodansha International fogja lefordíttatni és kiadni. A Knopf és jómagam is a Norvég erdőt szerettük volna kihozni, de kiderült, hogy a szerződésem ezt egyelőre lehetetlenné teszi (erre sem térek ki, mert szintén hosszúra nyúlna). Arra a következtetésre jutottunk – kénytelenek voltunk arra jutni –, hogy próbálkozzunk meg egy novelláskötettel.

Összegyűjtöttük tehát angolra már átültetett és amerikai folyóiratokban már megjelent novelláimat, néhány még publikálatlant pedig lefordítottak (elég sok novellám megvolt már angolul, mert Alfred és Jay apránként mindig lefordították a nekik tetsző darabokat), Gary pedig kiválogatta, hogy mi kerüljön a gyűjteménybe. A válogatást egyedül ő végezte. Ami azt jelenti, hogy ez az összeállítás igen erősen tükrözi a Gary Fisketjon nevű irodalmi szerkesztő ízlését (avagy elfogultságait). Egészen biztos, hogy ha 1992-ben egy japán szerkesztő válogatja a legjobb novelláimat egy kötethez, más összeállítás születik. Ennek a könyvnek természetesen ezek a vonatkozások adják az egyik érdekességét.

A borítótervet a Knopf tervezője, Chip Kidd készítette. Chip túláradóan tehetséges fiatal könyvtervező. Személy szerint is nagy élvezettel olvasta a munkáimat, és sok odafigyeléssel készítette el a borítótervet. Utána minden, a Knopfnál megjelent könyvemen együtt dolgoztunk. Amikor Tokióba látogatott, egy azabui kocsmában elég sok szakét ittunk meg (Chip az extra finomra fényezett rizsből készült fajták rajongója). Amikor pedig én voltam New Yorkban, óriási partit rendezett a lakása tetőteraszán. Mellesleg, mivel Michael Crichton könyve a Knopfnál jelent meg, Chip tervezte a Jurassic Park plakátján látható dinoszaurusz-csontvázat (amikor a könyvet megfilmesítették, áthelyezték a könyvborító-tervezésről), de mivel a Knopf alkalmazottja volt, „nem nagyon látott belőle pénzt”, mint mondta. Pech. Chip igazi tekintély az amerikai képregények terén, és a Batman-relikviák világszerte ismert gyűjtője. Japánban is újra meg újra elzarándokolt a tokiói Dzsinbócsó negyedbe, ahol kuriózumokra lelhetett, és inkább nem aludt, helyette az ilyen ritkaságokat vadászta.

Gary és Mehta már a könyv megjelenése előtt figyelmeztettek, hogy ne nagyon reménykedjek, mert az amerikai piacon befutott írónak kell lenni ahhoz, hogy valaki sokat adjon el egy novelláskötetből, és való igaz, a keménykötésben megjelent változatból a várakozásoknak megfelelően (hogy így mondjam) csekély mennyiségű fogyott. 1993-ban a Princeton Egyetem könyvesboltjában dedikáltam, emlékszem, hogy mindössze tizenöt példány talált gazdára. Ez a „recesszió időszaka” volt számomra az amerikai piacon. Az vigasztalt, hogy az irodalmi világban ezúttal sem fogadták rosszul a munkámat, és számos könyvismertető is napvilágot látott. Most visszatekintve azonban az a legfőbb örömem, hogy a könyv kifulladás nélkül, jelenleg is fogy. Az első megjelenést követő évben alacsonyabb fogyasztói áron megjelentette a Vintage, a Random House papírkötésű kiadásokra szakosodott részlege, mindig megújuló borítókkal több mint tíz éve adják ki, egyszer sem tűnt el a katalógusukból. Országszerte megtalálható a könyvesboltok polcain, és az emberek továbbra is kézbe veszik az állhatatos longsellert. Az eladott példányszám is szépen emelkedik. Ezért egy író nagyon hálás. Sokkal jobb volt ez így, mint ha egy kis ideig bestsellerként fogyott volna, hogy aztán később hirtelen feledésbe merüljön.

A Knopf aztán kiadta még A kurblimadár krónikája, A határtól délre, a naptól nyugatra, a Kami no kodomotacsi va mina odoru (angol címe After the Quake; magyarul kb. „Isten gyermekei mind táncolnak”) a Szputnyik, szívecském! és a Kafka a tengerparton című munkáimat, eredeti Vintage-kiadásként pedig megjelent a Norvég erdő, az Underground és az Essential Haruki Murakami (szerzői válogatáskötet sorozatukban). 2006-ban a Knopf a tervek szerint második novelláskötetként kihozza a Blind Willow, Sleeping Womant („Vak fűz és alvó nő”). A Kodansha Internationalnél keménykötésben megjelent Birkakergető nagy kaland, Világvége és a keményre főtt csodaország és Tánc, tánc, tánc pedig már bekerültek a Vintage papírkötéses sorozatba.

Az amerikai (ami lényegében annyit tesz, hogy New York-i) kiadói iparágról sokféle mendemonda járja. Nem túl kellemes mendemondák. Amint kiderül, hogy egy New York-i ügynökség és kiadó szervezi műveim fordítását és kiadását, Japánban és Európában is gyakran megjegyzik, hogy „nem lehet könnyű, mert az amerikai könyvkiadásban mindenekelőtt a profitra hajtanak, ha nem fogynak jól a könyveid, mindjárt hidegen viselkednek”. Aggódásukról vagy együttérzésükről biztosítanak. Ebben bizonyára az amerikai kultúrával szembeni ellenérzések is benne vannak, másrészről pedig az az önbizalom is ott rejtőzik mögötte, hogy „nálunk nem így megy”. De vizsgáljuk ezt meg közelebbről!

Az amerikai könyvkiadásnak valóban megvannak a maga meglehetősen agresszív vonásai. Néhány belemenős ügynök időnként eszement árat követel. A kiadók gyakran összeolvadnak vagy beolvasztják őket. A szerkesztőket lapátra teszik, vagy átcsalja őket egy másik kiadó. A The New Yorker fenntartója az utóbbi tíz évben többször is megváltozott, a stratégiájuk is átalakult apránként, a szerkesztők is lecserélődtek, a címlap is változott, székhelyük pedig abból a 42. utcai, elegáns házból, amely oly sok legenda születésének volt tanúja, a Times Square egy szupermodern épületébe költözött (sajnálatos módon). A Random House-t, amely magába olvasztotta a Knopfot, felvásárolta egy német konglomerátum. Mint amikor a nagy hal bekapja a kis halat, a nagy halat meg bekapja egy még nagyobb hal. Mindez leginkább a profitmaximalizálás érdekében történt, és nem művészeti szempontok alapján. De a profán, pénztárkönyvi kérdéseket félretéve, nekem az az őszinte benyomásom, hogy a lelkiismeretes könyvkiadók hozzáállása Japánban is, Amerikában is, Európában is jórészt ugyanolyan.

Ha pénzt akarnék keresni, akkor valami mással foglalkoznék: a legtöbb könyvkiadónak, akivel Amerikában találkoztam – különösen a szépirodalommal foglalkozóknak –, ez volt az őszinte véleménye. Amerikában a könyvkiadásban dolgozók átlagkeresete egyáltalán nem nevezhető magasnak más iparágakhoz – például a pénzügyi vagy a hirdetési szektorhoz – képest. A nagy japán kiadóknál dolgozók bérével valószínűleg össze sem lehet hasonlítani. Ebben a szakmában elhivatott emberek dolgoznak. Vagy a könyvek szeretete miatt, vagy mert az íróval szeretnek együtt dolgozni. Természetesen nincs annál jobb hír, ha sikerül kiadni egy bestsellert. De ettől függetlenül, a lelkiismeretes könyvkiadók valószínűleg a világ minden országában azt kívánják, hogy minél több olyan könyvet jelentethessenek meg, amire büszkék tudnak lenni. És ez Amerikában is pontosan így van.

Ha sikerült egymásra hangolódnunk, ha értékelik a műveimet, akkor bizonyos esetekben a számokban kifejezhető nyereség vagy veszteség mérlegelése nélkül, teljes erejükkel támogatnak. Ha valamiről úgy ítélik meg, hogy az hasznos a karrierem szempontjából, akkor szinte meglepő gondossággal segítenek abban is, amiből alig várható profit: kicsi, vidéki irodalmi lapokkal való együttműködésben vagy független filmesekkel való tárgyalásban. Időnként tanácsot is adnak: „Haruki, ebből pénz nem lesz, de el kellene vállalnod”. Az egész nem a pénzről szól.

Azt is hallani, hogy Amerikában minden a merev, szigorú szerződéselven alapszik. Ez nagyrészt sztereotípia, és ha már valóban benne vagyunk, rájövünk, hogy ebben az iparban számos megegyezést egy kézfogás pecsétel meg. A hivatalos szerződésekbe valóban rengeteg apró részletet beleírnak, de ettől függetlenül ez a világ szinte minden tekintetben a „rendben, bízd csak rám” személyes jellegű bizalmi viszonyaira épül. A szerkesztő és az ügynök együtt ujjong az íróval, ha valami jól alakult, és együtt esik kétségbe vele, ha nem. Ez Japánban is, Amerikában is így van – habár időnként egyenesen az az érzésem, hogy a japán könyvkiadás világánál „emberibb” az amerikai. A japán szerkesztők ugyanis „a kiadó alkalmazottai”, és „a cég logikája” időnként felülírja az íróval ápolt viszonyt, Amerikában azonban a szerkesztők a kiadót és az írót összekötő, önállósággal bíró „profikként” működnek, a személyes viszony kiépítésére is van alkalom. Japánban a cégen belüli áthelyezések miatt gyakran cserélődnek a szerkesztők, Amerikában viszont jószerivel egy életen át tart velük a kapcsolat. Ez az egyénre szabott odafigyelés az egyik, amit amerikai könyvkiadós tapasztalatom során intenzíven megéltem.

A jelen kötetben olvasható korai novelláim egy részét kicsit átalakítottam a fordítás előtt. A fordítás engedélyezésére érkezett felkérést jó alkalomnak láttam az átdolgozásra, ha már egyszer lefordítják ezeket a régi munkáimat. A Lassú hajó Kínába címűn sokat változtattam. Ez volt az első novella, amit életemben írtam, nem nagyon tudtam még, hogy álljak neki, és ahogy újraolvastam, néhány ponton elégedetlen voltam. Kétszer is átírtam, ez a novella tehát három változatban létezik. A memóriám, mint mindig, elég ingatag, de azt hiszem, az amerikai kiadáshoz a második változat került felhasználásra, abból készült az angol fordítás. A Köddé vált elefánt jelen japán kiadásában azonban a harmadik változat szerepel (az, amelyik a Kodansha gondozásában megjelent Murakami Haruki összes műveiben található).

A Tiroli nadrág eredeti szövegét Alfred Birnbaum átdolgozta és lerövidítette a fordítás során egy folyóirat kérésére. Amerikai lapoknál gyakran megszerkesztik így a szövegeket. Ezzel nincs mit tenni: kulturális különbségek is vannak, az olvasói ízlés is eltér. Alfred rövidített változata azonban végső soron megállta a helyét! Így tehát az ő szövegét saját kezűleg visszafordítottam japánra, vagyis a kötetben egy „újraimportált verzió” is található. Felvállaltam a tudathasadt szerepet, hogy miközben szerző vagyok, a fordító is legyek. Kérem, nézzék ezt el nekem, tekintsék egyfajta játéknak! A fentieken kívül is végrehajtottam apróbb változtatásokat néhány novellán.

1994-ben a The New Yorker különszámot jelentetett meg a „The New Yorker szerzőivel”, és mint egyikük, én is részt vettem a megjelenés előtti fotózáson. Vagy tíz író gyűlt össze, felsorakoztunk egymás mellé, elkészültek a fényképek. Körülöttem ott volt John Updike, Nicholson Baker, Alice Munro, Bobbie Ann Mason, Ann Beattie, Jamaica Kincaid, Tom Jones… Ha Kanadát nem számítjuk, én voltam az egyetlen külföldi. A fényképész az azóta elhunyt Richard Avedon volt. Fotózás után mindannyian békésen elkoktéloztunk egy algonkin bárban – a koktéljaik egyébként nem voltak jók, de ez egy másik kérdés. John Updike megszólított, azzal, hogy „mindig olvasom az írásaidat, nagyon tetszenek”. Azt hiszem, ezt udvariasságból, az idősebb pályatárs nyújtotta biztatásként mondta, de akkor is nagyon örültem neki. Tizenöt éves voltam, amikor olvastam gyönyörű regényét, A kentaurt, eszembe jutott a megrendülés, amit akkor éreztem. Annak a műnek a szerzője és én szembenézünk, és írótársakként beszélgetünk. Én – ha nem is Tamura Kafkának, de – megint tizenöt évesnek éreztem magam. Elöntött az érzés, hogy érdemes volt kitartani a sok nehézség közt.

Ha tizenéveim második fele és huszonéveim eleje között, amikor mindenről megfeledkezve olvastam a The New Yorkert, valaki azt mondja nekem, hogy belőled egyszer a The New Yorker állandó szerzője lesz, biztos kiröhögöm és nem veszem komolyan. Lehet, hogy a röhögéssel sem fárasztom magam. Nem gondoltam, hogy valamikor író lesz belőlem, az meg, hogy a novelláim megjelenjenek a The New Yorkerben, nem is csak abszurd, hanem a képzeletet fényévekkel meghaladó ötlet volt. Bevallom, még most sem fogtam föl teljesen.

Lehet, hogy túlságosan feldicsértem a The New Yorkert. De őszintén eltöprengtem: miért nem létezik Japánban egy hasonló folyóirat? Igazából ennyi lett volna a mondanivalóm.

A fenti háttér teszi, hogy más, különleges érzésekkel veszem kézbe a Köddé vált elefántot, mint a többi művemet. Előjönnek a régi képek, a régi emlékek. Ez a könyv mérföldkő az életemben. Kinézetre szerény, de azért súlyos mérföldkő. Olvasóimat ez azonban valószínűleg már nem érdekli. Mindenesetre szerzőként akkor lennék a legboldogabb, ha kézbe vennék és élvezettel olvasnák ezt a különös összeállítást, mely pályafutásom korai szakaszában (1980 és 1992 között) írott novelláimból született.

Végül köszönetemet szeretném kifejezni három angol fordítómnak, Alfrednek, Jaynek és Philipnek. Mindhárman kiváló, kreativitással teli fordítók, nélkülük valószínűleg semmire sem mentem volna. A Kodansha International lelkes szerkesztőinek, különösen Elmer Luke-nek is hálás köszönetet szeretnék mondani. Ez a Hawaiin született, apró (de életerővel teli), kínai származású amerikai szerkesztőm vitte be először az amerikai piacra a munkáimat, óriási lelkesedéssel. Elmer adta meg a kezdő lökést. Végül, mondanom sem kell, Binky Urbannak, Sonny Mehtának és Gary Fisketjonnak is nagyon hálás vagyok. És Chip Kiddnek! Több mint tíz éve ápolok velük baráti, kölcsönös bizalmon alapuló viszonyt. Rajtuk kívül is sokaknak tartozom hálával, ha nem is írom ide mindannyiuk nevét. Sokaknak, akik apránként, de biztosan megváltoztatták életem képét.

2005. január

Murakami Haruki

Kurblimadár és a nők kedden

A nő akkor hívott, amikor éppen spagettit főztem a konyhában. A tésztának már csak egy kicsi hiányzott, a rádióban A tolvaj szarka nyitánya szólt Rossinitől, én is fütyültem hozzá a dallamot. Ez a zene kiválóan illett a tésztafőzéshez.

A csengetés hallatán először az is megfordult a fejemben, hogy nem törődöm a csörgéssel, csak főzöm tovább a spagettit. Az étel már-már elkészült, a Londoni Filharmonikusok élén pedig Claudio Abbado épp azon volt, hogy na most, mindjárt begurítja a tuttit. Persze aztán mégis takarékra tettem a spagettit, jobb kezemben a főzéshez használt hosszú pálcikával átmentem a nappaliba, és felvettem a kagylót. Beugrott ugyanis, hogy esetleg a haverom hív egy új állás ügyében.

Meglepetésemre női hang szólított meg.

– Tíz percre van szükségem! – közölte határozottan.

– Pardon? – kérdeztem vissza meglepetten. – Hogy tetszett mondani?

– Azt mondtam, tíz percre van szükségem! – ismételte el a nő.

Korábban sosem hallottam ennek a nőnek a hangját. Azt hiszem, szinte tökéletes érzékkel különböztetem meg az embereket a hangjuk alapján, ebben tehát nem lehetett tévedés. Ez egy ismeretlen nő hangja volt. Puha, mély, de mégis meghatározhatatlan hang.

Udvariasan feltettem tehát a kérdést:

– Már megbocsásson, de kihez van szerencsém?

– Az nem számít. Lényeg, hogy tíz percre van szükségem. Akkor jobban megértjük majd egymást – mondta a nő gyorsan, lehengerlően.

– Megértjük egymást?

– Hát az érzéseinket – felelte a nő tömören.

Kidugtam a fejemet a nyitva maradt ajtón, és benéztem a konyhába. A tésztásfazékból kellemes fehér gőzfelhő szállt föl, Abbado pedig hajszolta tovább A tolvaj szarkát.

– Már megbocsásson, de éppen spagettit főzök. Mindjárt kész, de ha most tíz percet csevegek önnel, tönkremegy. Leteszem, jó?

– Spagettit? – rökönyödött meg a nő. – Hiszen délelőtt fél tizenegy van! Miért áll neki délelőtt fél tizenegykor spagettit főzni? Elég fura, nem?

– Ha fura, ha nem, mi köze hozzá? – feleltem. – Alig reggeliztem valamit, mostanra megéheztem. Megcsinálom magamnak, és megeszem! Akkor főzök, amikor kedvem tartja, és azt eszem, ami nekem tetszik, nem gondolja?

– De, igaza van. Akkor leteszem – a nő hangja olyan lágy volt, mintha olaj csorogna. Érdekes a hangja. A legapróbb változás az érzelmeiben, és mintha más frekvenciára kapcsolták volna a hangszínét. – Majd később felhívom.

– Várjon csak egy kicsit! – szóltam közbe. – Ha valamit el akar adni nekem, hívhat akárhányszor, kár a fáradságért. Éppen munkanélküli vagyok, nincs felesleges pénzem arra, hogy valami újat vásároljak.

– Rendben, ezt tudom – így a nő.

– Mármint mit tud?

– Azt, hogy nincs munkája, azt tudom. Na, menjen, főzze csak a spagettijét.

– Figyeljen csak, egyáltalán kicsoda… – kezdtem hozzá, de hirtelen bontott a vonal. Nagyon váratlanul szakadt meg. Nyilván nem a kagylót tette vissza a helyére, hanem a gombot nyomta meg.

A belém szorult indulattal meredtem a kezemben szorongatott kagylóra, aztán eszembe jutott a tészta, letettem a kagylót, és mentem a konyhába. Elzártam a gázt, a tésztaszűrővel kiszedtem a spagettit, leöntöttem a paradicsomszósszal, amit egy kis lábasban előre megmelegítettem, és megettem. A tészta az érthetetlen telefonbeszélgetés miatt puhább lett a kelleténél, de azért nem volt vészes, én meg túlságosan éhes voltam ahhoz, hogy azzal törődjek, milyen az ideálisra főzött spagetti. Hallgattam a rádióból szóló zenét, és szép lassan az utolsó szálig a gyomromba küldtem azt a százötven gramm tésztát.

Elmostam a tányért és a lábasokat, azalatt vizet forraltam, és filteres teát főztem. Aztán teázás közben eltöprengtem az iménti telefonbeszélgetésen.

Megértjük egymást?

Mit akarhatott tőlem azzal a telefonnal? És ki lehet az a nő?

Az egész csupa rejtély volt. Az sem fordult még velem elő, hogy fölhív egy nő, aki nem árulja el a nevét, és arról sem volt a leghalványabb sejtelmem se, hogy mit akart vajon mondani.

Akárhogy is – gondoltam magamban –, még csak az kéne, hogy megosszuk az érzéseinket egy nővel, akiről nem tudom, miféle szerzet. Semmi haszna nem lenne. Amire nekem most leginkább szükségem van, az egy új munkahely. Plusz, ha lehet, a mindennapjaim ritmusának kialakítása.

Mindenesetre letelepedtem a nappaliban a díványra, majd nekifogtam a kölcsönkönyvtárból kivett krimi olvasásának, de ahogy rátévedt a tekintetem a telefonra, szöget ütött a fejembe, mégis mire lett volna bőségesen elegendő tíz perc annak a nőnek? Hogyan lehet ennyi idő alatt megérteni egymást?

Rájöttem, hogy a nő már eleve megszabta számunkra ezt az időt. Ez meglehetős önbizalomra vallott. Se több, se kevesebb, éppen tíz perc kellett neki – akárcsak az ideális keménységű spagettinek.

Addig törtem a fejem, míg elvesztettem a fonalat a könyvben. Tornázom kicsit, aztán inkább inget vasalok, gondoltam magamban. Amikor valami zavarba hoz, vasalni szoktam. Régóta így vagyok ezzel.

E tevékenységet tizenkét fázisra bontom – kezdem a gallérral (kívülről), és a végén eljutok a bal kézelőig. Mindig pontosan betartom a sorrendet. Egyenként számolva a lépéseket, a sorrendet betartva haladok előre a vasalásban, mert ha nem, akkor nem az igazi.

Élvezettel füleltem a vasalóból jövő gőz fújtatására, és szagoltam a felforrósodó pamutból áradó jellegzetes illatot, három inggel végeztem, s miután meggyőződtem róla, hogy ránctalanok, szépen vállfára akasztottam őket. Mire kikapcsoltam a vasalót, s a deszkával együtt elraktam a helyére, addigra már lelkileg rendbe jöttem valamelyest.

Amikor éppen a konyhába mentem vízért, ismét megszólalt a telefon. Na, ez jó, gondoltam magamban. Haboztam egy kicsit, hogy folytassam-e utam a konyha felé, vagy visszamenjek-e a nappaliba, de aztán az utóbbi mellett döntöttem, és felvettem a kagylót. Gondoltam, le is tehetem, ha a nő hív, megmondom neki, hogy éppen vasalok.

De a feleségem telefonált. Rápillantottam a tévé tetején álló órára, a mutatója fél tizenkettőnél járt.

– Jól vagy? – kérdezte a nejem.

– Jól – válaszoltam megnyugodva.

– Mit csinálsz most?

– Vasaltam.

– Miért, történt valami? – érdeklődött, valami halvány aggodalommal a hangjában, mert jól tudta, hogy ilyet zavaromban szoktam művelni.

– Nem, semmi. Csak ki akartam vasalni az ingeket. Semmi különös – ültem le, és átvettem a kagylót a bal kezemből a jobba. – Miért hívtál? – kérdeztem.

– Munkaügyben. Úgy tűnik, lenne egy kisebb munka.

– Nahát – mondtam.

– Tudsz te verset írni? – szegezte nekem a kérdést.

– Verset, én? – kérdeztem vissza meglepetten. – Még hogy verset… miért éppen azt?

– Egyik ismerősöm kiadója fiatal lányoknak akar valami magazint indítani, oda keres korrektort, aki válogatja és szerkeszti a beküldött verseket, és szeretnék, ha kedvcsinálónak, havi egy alkalommal, valami rövid költeményt írna a lapba. Nem is fizetnek rosszul ahhoz képest, hogy milyen egyszerű munkáról van szó. Először persze csak részmunkaidőben, de később be lehet kerülni a szerkesztőségbe is.

– Még hogy egyszerű munka?! Én jogi szakterületen keresek munkát! Honnan veszed, hogy verseket tudok korrigálni?

– Nem azt mondtad, hogy középiskolás korodban írtál?

– Újságba, a gimnáziumi lapba, arról, hogy melyik osztály csapata nyert a focimérkőzésen, vagy hogy a fizikatanár legurult a lépcsőn és kórházba vitték, meg más efféle ostobaságot. De verseket nem. Mert azt nem tudok.

– De csak olyasmikről lenne szó, amilyeneket középiskolás lányok olvasnak. Nem remekművek kellenek. Nem olyat kell írnod, ami fennmarad az utókor számára. Ahogy esik, úgy puffan, érted?

– Úgy sem írok. Semmiféle verset nem tudok írni – jelentettem ki. – Még hogy én verselgetnék!

– Kár! – mondta sajnálkozó hangsúllyal a feleségem. – Viszont nem úgy tűnik, hogy jogászként fogsz munkát találni, nem igaz?

– Folyamatban van most néhány ügy. A héten bejönnek a válaszok is, de ha mégsem megy, akkor majd gondolkodom róla, mitévő legyek.

– Tényleg? Na, jól van. Milyen nap is van ma?

– Kedd – válaszoltam rövid gondolkodás után.

– Akkor menj el a bankba átutalni a villanyszámlát, meg a gázt is.

– Jó. Nemsokára úgyis vásárolnom kell valamit vacsorára, egyúttal beugrom a bankba.

– Mi lesz vacsorára?

– Nem tudom – mondtam. – Még nem döntöttem el. Majd kitalálom vásárlás közben.

– Figyelj csak – fordított egyet a beszéden a feleségem –, arra gondoltam, hogy ugyan miért is kellene munkát találnod…

– Mi? – úgy éreztem, hogy ma reggel a nők csakis azért telefonálnak nekem, hogy bosszantsanak. – Miért ne kellene munkát keresnem? Hiszen három hónap múlva lejár a munkanélküli-segélyem, nem lóghatok örökké!

– De most emelték a fizetésemet – ellenkezett a feleségem –, jó mellékállásom is van, a bankban megtakarított pénzünk, ha nem pocsékoljuk luxuskiadásokra, bőven megélünk belőle.

– És én végzem a házimunkát, ugye?

– Nem akarod?

– Nem is tudom – válaszoltam őszintén, mert tényleg nem tudtam. – Elgondolkodom rajta.

– Gondolkodj – mondta a feleségem. – Igaz is, a macska visszajött már?

– A macska? – kérdeztem vissza, de csak most kaptam észbe, hogy erről reggel óta teljesen megfeledkeztem. – Nem, úgy tűnik, még nem jött vissza – válaszoltam.

– Nem néznéd meg valahol a környéken? Már négy napja, hogy eltűnt.

Valamit hümmögtem, és megint visszavettem a kagylót a bal kezembe.

– Gondolom, esetleg az ösvény végén, annak az üres háznak a kertjében lehet. Ahol az a kőmadár áll. Ott már többször is láttam. Ismered azt a helyet?

– Nem – válaszoltam. – De hogyhogy az ösvény végén? Mikor jártál te arra? Nekem erről eddig egy szót sem szóltál.

– Figyelj, ne haragudj, le kell tennem a telefont, most már dolgoznom kell. Akkor a macskát ne felejtsd el, jó?

Letette.

Egy darabig bámultam a telefonkagylót, majd én is visszatettem a helyére.

Honnan tud a feleségem az ösvényről, furcsálkodtam.

Hogy az ösvényre kijussunk, a kertből kifelé betonblokkokból rakott, elég magas kerítésen kell átmászni, de miért vállal valaki ekkora macerát, csak hogy kijusson oda?

Ittam egy kis vizet a konyhában, bekapcsoltam a rádiót, levágtam a körmöm. A rádió Robert Plant új lemezéről játszott számokat, de kettő után megfájdult a fülem, és kikapcsoltam a készüléket. Kimentem a tornácra, hogy megnézzem a macskatálat. Még benne volt az a néhány szárított szardínia, amit tegnap este magam raktam oda, egy sem hiányzott belőle. Tehát a macska nem jöhetett haza.

Egy darabig álldogáltam a ragyogó kora nyári napsütésben, mely éppen betűzött a házunk szűk kis kertjébe. Ott bámészkodtam, bár a kert nem volt különösebben szívderítő látvány. A nap csak egészen rövid ideig sütött be, ezért a föld mindig nyirkos és fekete, ami pedig a növényzetet illeti, csak néhány tő hortenzia éldegélt a sarokban. Nem nagyon szeretem a hortenziát.

A közeli fák közül szabályos időközökben olyasféle madárcserregés hallatszott, mint mikor felhúznak valami szerkezetet. Kurblimadárnak hívtuk. A feleségem adta neki ezt a nevet, nem tudom, hogy is hívhatták valójában. Még azt sem, hogy miféle formája lehet. Ettől függetlenül a madár ott tanyázott a környéken, a lombok között, és csendes világunkba berregett.

De hogy miért kell nekem a macska keresésével foglalkoznom, gondoltam magamban a kurblimadarat hallgatva. És akkor mihez kezdek, ha mondjuk megtaláltam? Győzzem meg, hogy fáradjon haza? Kérleljem, hogy figyelj, mindenki aggódik miattad, nem jönnél szépen haza?

Na, ez jó, gondoltam. Marha jó. Miért ne mehetne egy macska oda, ahova kedve tartja, miért ne élhetne úgy, ahogy kedve tartja? Mit művelek én itt harmincéves fejemmel? Kimosok, kitalálom a vacsoramenüt, és megkeresem a macskát.

Régen – legalábbis úgy hittem – én is reményekkel teli, rendes ember voltam. Gimnazistaként olvastam Clarence Darrow önéletrajzát, akkor határoztam el, hogy ügyvéd leszek. Az osztályzataim sem voltak rosszak. Harmadikban tartottunk az osztályban egy „Szerinted kiből lesz nagy ember?” szavazást, én lettem a második helyezett. Fel is vettek egy viszonylag neves egyetem jogi karára. Valahol mégis félrecsúszott valami.

A konyhaasztalra könyököltem, és eltöprengtem ezen – mármint hogy mikor és hol kezdett életem iránytűje kipörögni. De nem jutottam dűlőre. Semmi olyan nem történt, amire rá lehetne fogni. Például olyasmi, hogy kiábrándultam volna a politikai mozgalmakból, elvesztettem volna a hitem az egyetemben, vagy gondjaim lettek volna a lányokkal. Teljesen átlagosan éltem. Aztán a diploma felé közeledve hirtelen rádöbbentem, hogy már nem vagyok a régi önmagam.

Egy egészen apró, szemmel nem is látható hézaggal kezdődhetett az egész. Az idő múlásával azonban egyre nagyobbra nőtt az a hézag, és végül a senkiföldjére sodródtam miatta, ahonnan már nem látni azt az önmagam, akinek lennem kellene. Ha a Naprendszer léptékeihez mérjük, nekem mostanra nagyjából a Szaturnusz és az Uránusz között kellene tartanom. Lassan meg kellene pillantanom a Plútót. Utána pedig – gondolkodtam el –, mi is van utána?

Február elején eljöttem az ügyvédi irodából, anélkül, hogy erre különösebb okom lett volna. Szó sincs róla, hogy ne tetszett volna a munka. Nem mintha túlságosan élvezetes lett volna, de viszonylag nem volt rossz a fizetés és barátságos volt a légkör.

A dolgom azonban – kissé leegyszerűsítve – egy túlképzett kifutófiú szerepe volt csupán.

Azt hiszem, amennyire lehetett, kitettem magamért. Nem szép, hogy ezt mondom magamról, de meglehetősen rátermett embernek számítottam a magam területén. Gyors felfogású, tevékeny munkaerő, aki zokszó nélkül teszi a dolgát, és gyakorlatiasan gondolkodik. Ezért mikor bejelentettem távozási szándékomat, az öregebbik főnök – mert az ügyvéd apa és fia kettesben vitték az irodát – még azt is felvetette, hogy lehet szó valami kisebb fizetésemelésről, ha maradok.

Én azonban mégis otthagytam őket. Hogy miért, azt magam sem tudom. Igazság szerint nem volt semmi elképzelésem vagy vágyam arra nézve, hogy mihez is kezdek ezután. Nem igazán vesződnék azzal, hogy bezárkózva egy szobába, újfent tanulásra adjam a fejem, hogy felkészüljek a jogi szakvizsgámra, pro primo: nem is akarok már ügyvéd lenni.

Egy este, vacsoránál szóltam, hogy kilépek, a feleségem meg csak annyit válaszolt, hogy „tényleg?”. Nem tudom, mit akart ezzel a „tényleg”-gel mondani, mert többet nem tett hozzá, csak hallgatott.

Én sem szóltam egy darabig, mire ő:

– Ha ki akarsz lépni, tedd azt. A te életed, tégy úgy, ahogy kedved tartja – csak ennyit mondott, majd azzal foglalta el magát, hogy a pálcikájával kirakja a halszálkákat a tányérja szélére.

Ő főfoglalkozásban egy tervezőiskolában végzett irodai munkát, nem is rossz fizetéssel, meg volt egy barátja egy másik lapnál, aki passzolt neki némi illusztrátori munkát, onnan is jön annyi, amennyiért a bolondnak is megéri. Nekem is járt a kilépésem után fél évig a munkanélküli-segély. Aztán meg, hogy otthon maradtam, és elvégeztem a házimunkát, meg tudtuk takarítani a vendéglői kosztolással vagy a tisztító igénybevételével járó felesleges kiadásokat. Végeredményben ugyanúgy megéltünk, mint amikor a munkámért fizetést vittem haza.

Szóval így állt a helyzet, amikor otthagytam az állásomat.

Fél egykor, mint mindig, elindultam bevásárolni, vállamon egy vászonszatyor. Beugrottam a bankba, befizettem a gázt meg a telefont, a boltban bevásároltam a vacsorához, aztán a Mekiben ettem egy sajtburgert, és ittam hozzá egy kávét.

Épp mikor hazaértem a bevásárlásból, és azon voltam, hogy berakjam az élelmiszereket a hűtőbe, megszólalt a telefon. Nekem úgy tűnt, hogy türelmetlen csörömpöléssel. Otthagytam a konyhaasztalon a babot, félig kihámozva a nejlontasakból, és átmentem a nappaliba, hogy felvegyem a kagylót.

– Túlesett már a spagettin? – kérdezte a női hang.

– A spagettin igen, viszont most meg macskakeresőbe kell indulnom.

– Az talán várhat tíz percet. Mármint a macska.

– Hát, ha tényleg csak tíz percről van szó.

Mit művelek én itt? Miért kell nekem beszélgetésbe bonyolódnom ezzel a ki tudja, miféle nővel?

– Na ugye. Megértjük mi egymást – mondta a nő halk hangon, és miközben fogalmam se volt, kicsoda ő, valami olyan hangulatot keltett bennem, mintha közben kényelmesen elhelyezkedett volna a készülék mellett, átvetve egyik lábát a másikon.

– Ki tudja? – válaszoltam. – Hiszen van, aminek a megértésére tíz év együttélés is kevés.

– Miért nem tesz egy próbát? – felelte erre a nő.

Levettem a karórám, és elindítottam rajta a stoppert. Számok jelentek meg a digitális kijelzőn, 1-től 10-ig. Vagyis eltelt tíz másodperc.

– Miért én? – kérdeztem. – Miért nem valaki mást, miért pont engem hívogat?

– Annak megvan a maga oka – felelte a nő olyan tagoltan, mint aki szép lassan elrág valami ennivalót. – Hallottam magáról.

– Mikor? Hol? – lepődtem meg.

– Mikor, hol – így a nő. – De az nem számít! A most az, ami számít. Nem így van? Ha belekezdenék, máris letelne az időnk! És képzelje, én is sietek!

– De azért tud szolgálni valamely bizonyítékkal? Mármint arról, hogy ismer engem.

– Például?

– Például hány éves vagyok? – szegeztem neki a kérdést.

– Harminc – válaszolta kapásból. – Harmincéves és két hónapos. Most jó?

Elhallgattam. Ez tényleg ismer engem, de akárhogy is töröm a fejem, nem emlékszem rá. Pedig lehetetlen, hogy elfelejtsek egy hangot, vagy összetévesszem valaki máséval. Ha arcokat meg neveket elfelejtek is, a hangokra mindig világosan emlékszem.

– Most maga jön. Milyennek képzel el engem? – kérdezte a nő kissé kacéran. – Nos, mire következtet pusztán a hangomból, milyen nő lehetek? Menni fog? Mert az ilyesmi magának nagyon megy, nem?

– Mit tudom én…

– Na, próbálkozzék csak!

Ránéztem az órámra, még csak egy perc és öt másodperc telt el. Feladtam, sóhajtottam egyet. Már belementem a játékba. És ha egyszer belementem, muszáj végigjátszani. Aztán ahogy régen szoktam – mert való igaz, ahogy a nő mondja, ez nekem valamikor az erősségem volt –, minden idegszálammal a hangjára koncentráltam.

– Huszonévei második felében jár, diplomás, Tokióban született, a felső középosztályhoz tartozik, abban is nőtt föl – adtam elemzést.

– Elképesztő – mondta a nő, majd behallatszott a telefonba az öngyújtója kattanása. – Folytassa!

– Elég szép nő. Legalábbis szépnek tartja saját magát. De komplexusai is vannak. Talán hogy alacsony vagy kicsi a melle, ilyesmik.

– Nagyon közel jár – kuncogott a nő.

– Férjnél van. De nem működik jól a házassága. Valami baj van. Az a nő ugyanis, akinek semmi baja, nem hívogat névtelenül férfiakat. Én azonban nem ismerem önt. De legalábbis soha nem beszéltünk. Mert hiába képzeltem el ennyi mindent, ön nem jelenik meg előttem.

– Biztos benne? – kérdezte a nő olyan lágyan, mintha egy puha éket akarna beverni a fejembe. – Ennyire bízik a képességeiben? Nem gondolja, hogy a fejében mégis van valahol egy végzetes jelentőségű holt szög? Mert ha nem lenne, mostanra kicsit előrébb tartana, vagy nem? Egy ilyen okos és tehetséges ember!

– Túlértékel engem! – mondtam erre. – Nem tudom, hogy ön kicsoda, de az biztos, hogy én nem vagyok nagy szám. Hiányzik belőlem a képesség, hogy végigcsináljak valamit. Ezért sodródom mindig mellékutakra.

– Pedig én szerettem önt. Bár ez régi történet.

– Szóval régi történet – hagytam jóvá.

Két perc ötvenhárom másodperc.

– Azért nem annyira régi. Nem történelemről beszélünk.

– Dehogynem – mondtam.

Szóval holt szög, gondoltam. A nő mond valamit. A fejemben, a testemben, magában a létezésemben lehet valami, ami olyan, mint egy elveszett, föld alatti világ, talán amiatt térek le kissé az útról.

De nem, nem is kissé. Hanem nagymértékben. Visszafordíthatatlanul.

– Én most az ágyban vagyok – szólalt meg a nő. – Éppen az imént zuhanyoztam, és nincsen rajtam semmi.

Na, szépen vagyunk, gondoltam. Nincsen rajta semmi. Ez teljesen olyan, mintha egy szextelefon lenne.

– Talán valami fehérneműt kellene felvennem… – folytatta a nő. – Vagy jobb lenne harisnyanadrág? Az inkább felizgatná?

– Tőlem viselhet akármit. Ahogy tetszik – feleltem. – De már megbocsásson, engem az efféle csevegés nem érdekel.

– Tíz perc, igen?! Mindössze tíz perc! Nem olyan katasztrofális veszteség magának tíz perc az életéből, igaz? Semmi mást nem kérek! Kedvesség is van a világon, nem? Szóval válaszoljon csak a kérdésemre! Meztelenül jó lesz, vagy kapjak magamra valamit? Van itt mindenféle, harisnyatartó, meg minden…

Harisnyatartó? – gondoltam. Úgy éreztem, megbolondulok. Manapság csak a Penthouse modelljei viselnek harisnyatartót, vagy nem?

– Maradjon úgy, ahogy van! Ne menjen sehova – mondtam.

Négy perc telt el.

– A szőrzetem még nedves – mondta erre. – Nem töröltem szárazra a törölközővel, ezért még csatakos. Forró és nyirkos, de igazán selymesen lágy. És szurokfekete, és puha. Megsimíthatnád…

– Bocs, elnézést…

– És alatta, ott belül milyen forró, akár valami felmelegített vajkrém. Valósággal éget. Mit gondolsz, milyen pózban vagyok éppen most? A jobb lábam felfelé, a bal egy kicsit oldalra mutat, nagyjából, mint mikor az órán tíz óra öt percet látsz.

A nő hangjából éreztem, hogy nem hazudik. Tényleg széttárja a lábát, olyan szögben, mintha az óra tíz óra öt percet mutatna, a vaginája pedig meleg és nedves.

– Simítsd meg a szám. De lassan. Most nyisd ki szépen, nyugodtan, és az ujjad begyével simítsd végig, csak lassacskán. A másik kezeddel pedig érintsd meg a bal mellemet. Lágyan, alulról fölfelé, majd gyengéden fogd meg a mellbimbómat. Na, most ezt ismételgesd, jó? Míg már majdnem elmegyek.

Szó nélkül bontottam a vonalat. Lerogytam a díványra, és a plafont bámulva elszívtam egy cigit. A stopper öt perc huszonhárom másodpercnél állt meg.

Aztán lehunytam a szemem, mire mindenféle színű festékkel összevissza kent sötétség ereszkedett fölém. Arra gondoltam, miért? Miért nem hagy békén mindenki?

Tíz perc múlva megint megszólalt a telefon, de ezúttal nem vettem fel a kagylót. Vagy tizenötöt csengetett, azután abbahagyta. Mikor elhallgatott, olyan mély lett a csönd, mintha megszűnt volna egyenletesen hatni a gravitáció. Egy gleccserbe zárt, ötvenezer éves kavics hideg, néma csöndje volt. Tizenöt telefoncsörgés gyökeresen megváltoztatta körülöttem a levegő minőségét.

Valamivel két óra előtt már átmásztam a blokk-kerítésen és leereszkedtem arra a bizonyos ösvényre.

Ösvényt mondok, de a szó valódi értelmében nem az volt. Az igazat megvallva, nem is tudom, milyen elnevezés illett volna rá. Még csak út sem volt, hiszen annak van bejárata, kijárata, el lehet rajta jutni valami meghatározott helyre.

Ez azonban mindkét oldalról le volt zárva, ha végigmegyünk rajta, vagy a blokk-kerítésbe, vagy szögesdrótba ütközünk. Még zsákutcának sem volt jó, mert oda is be lehet jutni valahol. A környékbeliek jobb szó híján ezt az ösvényszerűséget alkalmasint csak sikátornak hívták.

A kertek alján húzódott, vagy kétszáz méter hosszúságban, bő egy méter széles lehetett. Ám a kerítés kiszögellései és az útra lerakott tárgyak miatt helyenként csak oldalt fordulva lehetett haladni rajta.

Mondják, vagyis a bácsikám állítja, aki a lakást borzasztó olcsón kiadta nekünk, hogy az ösvénynek egykor volt ki- és bejárata, lerövidítette a távolságot, mint afféle szolgalmi út. Csakhogy a gazdasági fellendülés idején a környék egykor üres telkeire új házak épültek sorra, s ezek szorításában az ösvény egyre keskenyebb lett. Az új tulajdonosoknak meg nem volt ínyére, hogy a portájuk előtt vagy a kertjeik alatt mászkáljanak az emberek, így aztán az ösvény valahogy lezáródott. Először csak valami könnyű sövényféle takarta el a bejáratát, de később egy blokk-kerítéssel tökéletesen el is torlaszolták, mert egy ottani tulajdonos megnagyobbította a telkét. Ezzel egyetértve aztán a másik végénél is jól elzárták erős acéldrót kerítéssel, hogy a kutya se tudjon arra csavarogni. Az ottaniak amúgy sem nagyon használták ezt a folyosót, senki sem emelt panaszt ellene, és a kétoldali lezárás, úgymond, bűnmegelőzés szempontjából is kedvező fogadtatásra talált. Ezért később, mint egy holtág, senki sem járt arra, csak valamiféle rugalmas ütközőzóna szerepét töltötte be a kertek alatt. Elburjánzott rajta a gaz, belepték a pókháló ragadós szövedékei.

Fogalmam sem volt, hogy a feleségem hogy kerülhetett oda. Én is csak egyszer vetődtem arra. Különben is, a nejem utálja a pókokat.

De hiába próbáltam gondolkodni, az agyam helyén valami tömör, rugalmas, gáznemű anyag volt. Mindkét halántékom tompán lüktetett. Egyrészt, mert tegnap nem aludtam jól, másrészt május elejéhez képest nagyon meleg volt, harmadrészt ott volt az a fura telefon.

Na mindegy, gondoltam magamban. A macska után kell néznem! A többin ráérek később gondolkodni. Mellesleg sokkal jobb idekint csavarogni, mint odabent várni, mikor telefonálnak rám megint. És legalább valami célja van annak, amit csinálok.

Félelmetesen tiszta kora nyári idő volt. Sütött a nap, és az ösvényen foltokban szóródott szét a fölém boruló faágak árnyéka. A szélcsendnek köszönhetően olyan mozdulatlanul, mintha végleg ott akarnának maradni a földön. Szinte úgy rémlett, hogy a Föld addig fog hátán azokkal a kis foltokkal forogni, míg öt számjegyűre nem vált az időszámítás.

Ahogy átvágtam az ágak alatt, az árnyékfoltok gyorsan átvonultak szürke trikómon, majd megint elfoglalták helyüket a földfelszínen.

Egy pisszenés sem hallatszott a környéken, még azt is hallani véltem, ahogy a fűszálak lihegnek a napfürdőben. Néhány apró felhő lebegett az égen, de olyan könnyeden és tisztán, mint valami középkori rézmetszeten, a kép hátterében. Minden olyan nagyszerűen és élesen körvonalazódott a szemem előtt, hogy valósággal feloldódtam ebben a határtalan fényességben. Borzasztó hőség volt.

Trikó, vékony vászonnadrág volt rajtam teniszcipővel, de ahogy ott járkáltam hosszan a napon, éreztem, ahogy a hónom alatt folyik rólam a veríték. Ha nagyobb levegőt vettem, orromat a molyirtó szaga csavarta, mert az összes ruhát, ami rajtam volt, aznap reggel vettem elő abból a fiókból, ahol a nyári holmik voltak eltéve. A szag úgy hatolt be az orromba, mint valami apró, hegyes orrú bogár.

Tekintetem az ösvény két oldalát pásztázta, ahogy lassú, egyenletes léptekkel haladtam. Időnként megálltam, és halkan a macskát szólongattam.

Az ösvény két oldalán sorakozó házak úgy különültek el két nyilvánvalóan más csoportba, mint eltérő sűrűségű folyadékok, ha összekeverik őket. Az egyik csoport a tágas kerttel rendelkező régi házaké, a másik a kisebb méretű, új építésűeké. Utóbbiakhoz nem tartozott rendes kertnek nevezhető, nagyobb telek, volt köztük, amelynek talpalatnyi kertje sem volt. Ereszük és az ösvény között épp csak annyi hely volt, ahova elfért két ruhaszárító. Volt, ahol a szárítók kinyúltak az ösvény fölé, vigyázva kerülgettem a még csöpögő törölközőket, ingeket, lepedőket. A házak utcai frontján szólt a tévé, olykor tisztán hallatszott az is, ahogy lehúzzák a vécét. Valahol curryt főztek, illata ott terjengett a levegőben.

Ezzel szemben a régi házaknál nem nagyon lehetett az élet szagát érezni. Különféle sövényekkel, borókákkal hatásosan rejtőzködtek a kíváncsi szemek elől, és amit a réseken bekukkantva látni lehet: gondosan ápolt kertek nyújtózkodtak el odabenn. A régi házak főépülete a legkülönfélébb stílusokat vonultatta föl. Volt köztük hosszú folyosós japán lakóház, öreg réztetős nyugati típusú ház, vagy ránézésre épp mostanában felújított és modernizált épület. Egy azonban közös volt bennük: nem lehetett fölfedezni a lakóikat. Hangokat sem lehetett hallani, szagokat sem lehetett érezni. Még száradó ruhát is alig láttam.

Most először néztem körül ilyen alaposan az ösvényen, minden az újdonság varázsával hatott rám. Az egyik telek sarkában sárgára aszott karácsonyfa ácsorgott egymagában, a másikon, több generáció által hátrahagyva, a legkülönfélébb játékok hevertek szétszórva mindenfelé. Háromkerekű bicikli, karikadobó, műanyag kard, gumilabda, teknőcforma bábu, kis baseballütő, fából készült teherautó, ilyesmi. Volt olyan kert, amelyikben egy kosárlabdaállvány magasodott, a másikban remek kerti székek sorakoztak a kerámiaasztal körül. A fehér karosszékeket láthatólag hónapok (vagy évek) óta nem használták, vastagon belepte őket a föld pora. Az asztalon lila színű, eső odatapasztotta magnóliaszirmok látszottak.