Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

ELSŐ RÉSZ

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

MÁSODIK RÉSZ

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

XX.

XXI.

HARMADIK RÉSZ

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

NEGYEDIK RÉSZ

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

John Galsworthy

TÚL MINDENEN

fordította
Házsongárdy Gábor

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-728-4 EPUB
ISBN 978-963-559-729-1 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

A mű eredeti címe:
Beyond

első kiadás: 1917
az elektronikus változat az 1930. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Kano Eitoku Ciprusfák című festménye (1590 körül)
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELSŐ RÉSZ

I.

Charles Clare Winton lassú léptekkel járkált a St-George-i anyakönyvvezető-hivatal előtt. Egy autotaxi után nézett, amely gyorsan röpítette tova leányát azzal a «hegedűssel», akihez hozzáment. Szépérzéke nem engedte, hogy együtt menjen el Betty dadával... az esküvő egyetlen tanújával. Az erősen felizgatott kedélyű, termetes asszonyság sehogy se illett volna karcsú, magas alakjához, kissé himbálózó, ritmikus járásához, amiről még mindig fel lehetett ismerni a régi iskolához tartozó dzsidást, pedig ide s tova tizenhat esztendeje is van már, hogy nyugalomba ment.

Szegény Betty! Kissé ideges sajnálkozással gondolt rá... mégsem kellett volna, hogy olyan szabad folyást engedjen könnyeinek a lépcsőn. Az bizonyos, hogy elhagyatottnak érezheti magát, most, hogy Gyp elment, de mégsem annyira magányos, mint ő. Világos kesztyűbe bújtatott kezével - az igazival, mert a másikat levágták tőből, - izgatottan pödörgette keskeny, őszülő bajuszát, s ideges mozdulattal huzogatta felfelé határozott vonalú szájszögletét.

Szürke februári nap volt, de azért nem vett magára kabátot. Sőt, tekintettel az esküvő teljesen egyszerű, majdnem szégyenkezően szűk keretére, még fekete öltönyt és cilindert sem tartott kötelezőnek; kék ruha volt rajta és kemény, fekete kalap.

Katona- és vadászösztöne egy pillanatra sem tagadta meg magát; szégyennek tartotta volna kimutatni a legkisebb érzelemnyilvánítást életének ezen a legszomorúbb napján is. De szürkésbarna szeme sűrűn rebbent, majd mereven nézett maga elé és aztán ismét megrebbent. Néha sötétebb lett egy árnyalattal, mintha elöntötte volna az érzelem árja, aztán megint, szinte beljebb húzódott gödrében.

Arca keskeny volt és viharvert, álla éles vonalú, füle kicsiny, a haja sötétebb, mint a bajusza, de a halántékán már szürkés árnyalattal... az összbenyomás egy tevékeny, öntudatos, magában bizakodó ember feje. Egész viselkedése összhangban volt egyéniségével. Lerítt róla a tökéletes gavallér, aki ad a formákra, bár tisztában van vele, hogy vannak dolgok a külsőségeken túl is. Általában, bár magán viselte egy típus minden ismertetőjét, valami egyéni vonás messze kiemelte a közönséges átlagból.

Lassan lépdelt a park felé, aztán befordult a Mount-utcába. Még mindig ott áll a ház, pedig akkor milyen más volt ez az utca... a ház, amely előtt fel- és lesétált azon a novemberi délután a ködben, mint valami kísértet, mint egy kivert kutya, szorongó szívvel, zúgó aggyal; éppen most huszonhárom éve, mikor Gyp megszületett. És künn a kapu előtt mondták meg neki... neki, akinek nem volt joga belépni, neki, aki úgy szeretett, mint férfi még soha... ott mondták meg a kapu előtt, hogy az asszony meghalt... meghalt, miközben a világra hozta, akiről csak ők ketten tudták, hogy az ő gyermekük. Fel és le járkált a ködben s telt egyik óra a másik után, tudta, hogy ütött a nehéz óra... és végül ezt kellett hallania! Minden csapás közt, ami embert érhet, legrettenetesebb az, ha igen nagyon szeretünk valakit!

Különös, hogy éppen ide viszi útja, a régi ház elé, ma, mikor ismét megpróbáltatás sújt le rá. Átkozott véletlen ez a reuma, mellyel éppen Wiesbadenbe küldték múlt szeptemberben! Átkozott véletlen, hogy Gyp éppen erre a Fiorsenre vetette szemét, arra az átkozott hegedűsre! Annyi bizonyos, hogy tizenöt esztendő óta, mióta Gyp vele lakott, nem érezte magát ilyen elhagyatottnak, ilyen mindenre képtelennek, mint ma. Holnap visszamegy Mildenhamba, megpróbálja, hátha segít a kemény lovaglás. Gyp nélkül! Gyp nélkül élni! Egy hegedűs! Egy fickó, aki még sohasem ült lovon! És kampósnyelű botjával dühösen suhintott a levegőbe, mintha ketté akart volna hasítani valakit.

Még sohasem találta olyan sivárnak a Hyde Park Corner-i klubját. Csak igazán tiszta megszokásból ment fel a kártyaszobába. Már annyira besötétedett, hogy felgyújtották a villanylámpákat. A rendes tíz-tizenkét játékos ült az ernyős lámpák fényében. Kellemes látvány volt a lámpafény, ahogy rávetődött a sötét fa asztalokra, a székek hátára, a kártyákra, hamutartókra, a kis aranyszegélyes kávéscsészékre, a szivart tartó, kifényesített körmökre. Egy régi ismerőse felszólította, hogy játsszék velük pikét. Rosszkedvűen ült le. Hármas whist... vagy bridge nem felelt meg az ízlésének. Csak olyan felemás, rövidlélegzetű játéknak tartotta. A pókerben volt valami kiabáló. A piket, ha ki is ment már a divatból, az egyetlen játék, amelyben még van stílus.

Jó kártyát kapott és öt fontra vitte fel a nyereséget, de szívesen elengedte volna, csakhogy szabaduljon az unalmas játéktól. Vajon hol lehetnek most? Elhagyták már Newburyt. Gyp ott ül szemközt azzal a svéd fickóval. Milyen zöld a szeme, mint a vadmacskáknak. Van benne valami könnyelmű és annyira idegen.

Szerencsére lekötötte Gyp egész vagyonát... minden fillért! Majdnem féltékenységig menő izgalom vett erőt rajta, amint arra gondolt, hogy a fickó átöleli puha hajú, sötét szemű leányát... azt a remek, hajlékony teremtést. Mennyire hasonlít az arca, az egész alakja ahhoz, akit olyan kétségbeejtően imádott.

Egész csomó tekintet követte, amint elhagyta a kártyaszobát, mert azok közé tartozott, akik... tulajdonképpen senki sem tudná pontosan megmondani, miért... bámulatot ébresztenek maguk iránt. Nagyon sok hozzá hasonló kiváló sportember veszett bele a szürke érdektelenségbe. Talán az az egyéni vonás tette... a múlt bélyege?

A klubból lejövet lassú léptekkel mérte végig a Piccadillyt. Hazafelé tartott a Bury-utcába, a St.-James házba. Ez volt londoni menedékhelye kora ifjúsága óta... Csodálatosképpen elkerülte ezt a házat a mostanában dühöngő, romboló és építő szenvedély, amely, szerinte, tönkretette fél Londont.

Hallgatag ember nyitott ajtót. Éles, fekete szeme olyan volt, mint valami fajdkakasé. Hosszú, zöldes, kötött mellényt viselt, fekete lovaglókabátot és rövid, a csizmája fölött leszorított nadrágot.

- Nem megyek ma már ki többet, Markey. Mrs. Markey adjon valami estebédet. Megelégszem akármivel.

Markey jelezte, hogy megértette, összenőtt, egyenesvonalú sötét szemöldöke alól végigmérte gazdáját - tetőtől talpig. Múlt este is csak bólintott, mikor felesége megjósolta, hogy nagyon a szívére veszi majd a nagyságos úr a dolgot. Most visszavonult a hátsó lakosztályba. Fejével az utca felé intett, kezével egy felfelé lendülő mozdulatot tett, amiből a ravasz Mrs. Markey megértette, hogy ki kell mennie bevásárolni, mert gazdája itthon vacsorál.

Mikor az asszony elment, Markey leült, szembe Bettyvel, Gipsy öreg dadájával. A termetes asszonyság még mindig csendesen sírdogált. Markey már nagyon megelégelte a dolgot, annál is inkább, mert úgy érezte, hogy mindjárt odaáll ő is üvölteni, mint egy kutya. Néhány percig szótlanul nézte az öreg dada széles, rózsás, könnytől ázott arcát, aztán megcsóválta fejét, mire Betty nagyot nyelt, széles alakja megrázkódott és elhallgatott. Az ember szót kell, hogy fogadjon Markeynek.

Winton első útja leánya hálószobájába vezetett. Idegesen pödörgette bajuszát, amint elnézte a puha selymek elárvult rendjét, az ezüst tükör elhagyatottságát. Aztán kiment, leült saját szentélyébe, a kandalló elé, de nem gyújtott világot. Ha valaki benéz, azt hihette volna, hogy alszik. De a puha szék elandalító kényelme, a tűzhely kellemes melege visszavitték rég elmúlt időkbe. Miféle szerencsétlen véletlen vitte éppen ma az ő háza elé!

*

Elméletben nem létezik valami affinitásféle erő, lehetetlen... legalább férfiaknál... hogy egy ember szerelme örökre csődöt mondjon egyetlen egy szenvedéllyel. Valóságban pedig vannak ilyen férfiak... hazárdőrök, nyugodt, fegyelmezett emberek, akik nem is sejtik, hogy ilyen játékot űz velük a természet, eszük ágában sincs, hogy egyszer így megadják magukat, s legkevésbé sincsenek tudatában, hogy mikor telik be végzetük.

Ki gondolta volna, hogy Charles Clare Winton fülig szerelmes lesz azon a decemberi estén, huszonnégy évvel ezelőtt, amint beteszi lábát a Belvoir vadásztársaság granthami báljára. Maga képzelte volna legkevésbé. A vakmerő katona, a világfi, az elsőrangú vadász, akinek hidegvére már közmondásos volt ezredében, akiről mindenki tudta, hogy udvarias formában ugyan, de lenézi a nőket, a természet alacsonyabbrendű teremtményeit... az öntelt férfi ott állt az ajtóban; nem nagyon sietett a tánccal, előbb szemlét tartott... az ember azt mondaná, kissé fölényes arccal, pedig nem volt tudatos nála ez a kifejezés.

És íme!... ő elhaladt mellette és az egész világ örökre megváltozott számára. Talán csak a világítás káprázata volt, hogy egész lelkét benn látta ragyogni egy kicsit megdöbbent tekintetében? Vagy járásában volt valami különös? Testének elbűvölő, hullámzó ringása? Vagy talán ahogy hátrafelé simult hullámos haja? Vagy a belőle áramló finom virág-illat? Mi volt hát?

Egy nemes nagybirtokos felesége volt. Nagy házat vittek Londonban is. Nem is talált semmi mentséget... nem volt elhanyagolt asszony. Mindennapos, szürke házasságban élt három év óta. Gyermekük nem volt. Férje derék, kedves ember, tizenöt évvel idősebb, mint az asszony, de már a rokkantság felé hajlott. Semmi mentség! És egy hónappal az estély után Winton és az asszony szerelemben éltek, nemcsak gondolatban, hanem valósággal is. Ennyire túllépni a «tisztes határokat»! Pedig milyen biztos érzéke volt a tisztesség iránt, mennyire tudta, hogy mi illik egy katonához, egy gentlemanhez. Soha sem kellett pro és kontra mérlegelnie semmilyen kérdést, annyira benne érezte minden idegszálában a «kontrát». És mégis, attól az első estétől fogva ő az asszonyé volt és az asszony az övé. Csak egy gondolat létezett mindkettőjük számára: hogyan lehetnek egymáséi... De ha így volt... miért nem szöktek el együtt? Nem a férfi könyörgésén múlt. És semmi kétség, ha az asszony túléli Gyp születését, elmentek volna. Vagy talán még akkor sem tudott volna a finomlelkű teremtés szembenézni a gondolattal, hogy tönkre tegyen két embert? Mert így fogta fel a dolgot. A halál véget vetett a lelkitusának, mielőtt döntésre kerülhetett volna a sor.

Az az asszonytípus volt, akiben a legnagyobb odaadás örökös kétkedéssel párosult. Ezek a legelragadóbbak; mert a gyors és erélyes elszántság energiája megfosztja a nőt titokzatosságától, a lehetőségek és véletlenek finom légkörétől.

Csak negyedrészben csörgedezett idegen vér ereiben, de mégsem volt benne semmi angolos. Winton ellenben angol volt a csontja velejéig, angol a külsőségek iránti érzékében, és abban, ahogy a kétségbeesés lesújtotta, ahogy darabokra szaggatta lelke egy részét és csodálatosképpen érintetlenül hagyta a többit. Soha senkinek sem jutott volna eszébe «rokkant»-nak minősíteni Wintont... a fején mindig a lehető legtökéletesebb volt a választék; cipője tükörfényes; kemény volt és hallgatag, elfogadta és betartotta a művelt társadalom létalapjának minden kánonját. De egy tekintetben elveszett a világ és a közvélemény számára.

Szerelmük egy esztendejének minden pillanatában kész lett volna feláldozni életét, pályáját, egyetlen egy napért, amelyet vele tölthet, de soha sem szóval, sem tekintettel nem kompromittálta szerelmét. Olyan szőrszálhasogató szigorúsággal óvta, a halálnál is keserűbb önmegtagadással, az asszony «tisztességét», hogy hajlandó volt belemenni abba is, hogy elpalástolják születendő gyermekük áruló jeleit. Megfizette játékadósságát s ez volt életének legmerészebb cselekedete. Még most is, mint eleven seb él ez a fizetség emlékezetében.

Ugyanebbe a szobába jött vissza akkor is, mikor meghallotta, hogy halott; ebbe az asszony ízlése szerint berendezett otthonba, ahogy most is áll a jávorfa székekkel, a törékeny, kis Jakab korabeli szekreterrel, az antik bronz kandeláberekkel, a nagy pamlaggal; egész különösen fest az egész együttes egy agglegénylakásban... Ott az asztalon feküdt a levél, amely visszahívta szabadságáról, ezredéhez.

Ha akkor tisztán látta volna, hogy mit kell átszenvednie, mielőtt úgy hozza sorsa, hogy életét kockáztathatja ott künn, akkor el kellett volna dobnia magától az életet, itt ülve ugyanebben a karosszékben, a kandalló előtt. És nem adatott meg neki a beteljesülés... nem érte más... mint kitüntetés abban a háborúban. Mikor vége volt, élt tovább; néhány ránccal több az arcán és szívén; tovább katonáskodott, vadászott tigrisre, vaddisznóra, játszott pólót, körvadászatokon vadabbul lovagolt, mint valaha; és soha semmit sem tudott meg róla a világ; sőt ellenkezőleg, valami kitartó, érdeklődő bámulattal övezték, mint akiben elszánt merészség párosul fagyos hidegséggel.

Sokkal kevesebbet beszélt, mint a legtöbb hozzá hasonló férfi, és soha asszonyról. Ezért nem is állott nőgyűlölő hírében, bár feltűnően kerülte a nőket. Hat évet töltött szolgálatban Indiában, Egyiptomban, akkor aztán elvesztette jobbkezét egy dervisek elleni harcban és kénytelen volt nyugdíjba menni, mint százados, negyvenöt éves korában.

Sokáig gyűlölte a gyermek... az ő gyermeke gondolatát is... hiszen életével megölte azt, akit imádott. Aztán valami egész különös fordulat vett erőt érzelmein. Már három évvel azelőtt, hogy hazatért Angliába, apró csecsebecséket kezdett hazaküldözgetni, bazárokban összeszedett apróságokkal kedveskedett, játék gyanánt. Viszonzásul évente legalább kétszer kapott levelet a férfitől, aki maga is Gyp apját sejtette benne. A levelekre pontosan válaszolt. A squire szerette az asszonyt; és ha Winton soha, egy percre sem tudta elképzelni, hogy máskép cselekedhetett volna, mint ahogyan tett, mégis élt benne valami igazságos, formális bűntudat azért, amit a férfi ellen elkövetett. Nem érzett lelkiismeretfurdalást, de mindig nyugtalanította valami, mintha nem fizette volna meg tartozását. Csak az a tudat enyhítette kellemetlen érzését, hogy senkinek sem volt sejtelme a dologról, meg a visszaemlékezés az átélt kínokra, amiket azért szenvedett el, hogy elhárítson minden gyanút.

Mikor végre visszaérkezett Londonba, a squire meglátogatta. Szegény ember rohamosan sorvadt májbajban. Winton ismét átlépte a Mount-utcai ház küszöbét. Természetesen, megrohanták a régi érzések s nagyobb erő kellett legyőzésükre, mint bármilyen lovasrohamhoz. De akinek «helyén van a szíve» - ahogy mondani szokta - az nem adja át magát az idegek vibrálásának. És szembenézett a szobákkal, amelyekben utoljára ült vele, szembenézett a magányos ebéddel a beteg férj házában s nem árulta el érzéseit.

Nem láthatta a kis Ghitát, vagy Gypet, ahogy magát elnevezte, mert a gyermek már aludt s egy teljes hónap telt el, amíg rászánta magát, hogy olyankor menjen a házba, mikor láthatja a kicsikét, ha kedve tartja. Meg volt rémülve. Vajon milyen érzéseket fog felébreszteni benne ez a kis teremtés, ha meglátja?

Mikor Betty dada odavitte a «kesztyűskezű katonabácsihoz», aki azokat a furcsa játékokat küldte, csendesen megállott és rábámult nagy, sötétbarna szemével. Hét éves volt. A kis barnabársony ruha alig ért térdéig, sovány, barna zokniba bújtatott lábát keresztbe rakta, egyiket pontosan a másik elé. Valami kis barna madárkáé is lehetett volna az a vékony lábszár. Hosszúkás, nagy komolysággal csodálkozó arca meleg elefánt csontszínű volt, minden pír nélkül, csak éppen nem nagyon telt és nem túl keskeny ajka piroslott ki. Egész különös báj volt ebben a gyermekszájban, egy egész picike kis gödröcske az egyik szögletben. Meleg, sötétbarna haját erősen kikefélték és keskeny piros szalaggal hátrakötötték széles, elég alacsony homlokából s ez még fokozta komolyságát. Szemöldöke keskeny volt és fekete, tökéletes íveléssel; kis orra egész egyenes, kis álla pontosan a kerekdedség és hegyesség között.

Ott állott és nézett, amíg Winton el nem mosolyodon. Akkor megtört arcának komolysága, ajka szétnyílt, szeme mintha kissé összefutott volna. És Winton szíve elszorult... egészen az ő gyermeke volt, azé, akit oly korán elvesztett! És megszólalt, de úgy érezte, hogy reszket a hangja:

- Nos, Gyp?

- Köszönöm a sok játékot; nagyon szeretem mindegyiket.

Winton kinyújtotta tenyerét és a kislány beletette a maga kis kezét. A vigasz érzése szállta meg hirtelen, mintha valaki szívéhez ért volna simogató kézzel. Egész csendesen, hogy meg ne riassza a kisleányt, kissé felemelte kezét, lehajolt és megcsókolta. Ettől a perctől kezdve, talán, mert megérezte a gyermek felfokozott érzékenységét, vagy talán valami mélyebb összetartozás érzése fonódott köréjük, Gyp rajongó bámulattal csüggött rajta, határtalan imádattal nézett fel rá, ahogy csak gyermekek szoktak néha lángra lobbanni a leglehetetlenebb emberek iránt.

Olyankor szokta meglátogatni a kislányt, mikor tudta, hogy a squire alszik, kettő és öt között. Miután Gyppel töltötte a délután egy részét: a parkban sétáltak, a körhintán lovagoltak, vagy esős napokon a csendes gyermekszobában üldögéltek és mesemondással ütötték agyon az időt, míg a kövér Betty félig megbűvölt szemmel, nyájas arcán valami kis kételkedő és gyanakvó mosollyal figyelte... az ilyen délutánok után nagyon nehezére esett bemenni a squire dolgozószobájába és szivarra gyújtva szembeülni vele.

Ezek a beszélgetések nagyon élénken emlékeztették az elmúlt időkre, mikor olyan kétségbeejtően kellett uralkodnia magán. A squire nagy örömmel üdvözölte, nem látott, nem érzett semmit, hálás volt jóságáért, amellyel elhalmozta a gyermeket.

A következő tavasszal meghalt. És Wintont az a meglepetés érte, hogy ő lett Gyp gyámja és vagyonának kezelője. Felesége halála óta lefelé ment a squire vagyoni helyzete. Birtokát megterhelte, de Winton elfogadta a megbízást, valami kegyetlen elégtételfélét érzett e mellett és ettől a perctől kezdve minden igyekezetével arra törekedett, hogy minél inkább magához kösse a gyermeket.

A Mount-utcai házat eladták; a lincolnshirei gazdaságot bérbe adták. Gyp meg Betty dada átköltözködtek Winton vadászlakába, Mildenhamba. Egyetlen törekvése volt, hogy elidegenítse a gyermeket a squire egész rokonságától s erre a legjobb módszernek találta a megközelíthetetlent játszani. Nem volt soha udvariatlan, csak egyszerűen kifagyasztotta őket a házból. Winton annyira jómódú volt, hogy a gyanúnak árnyéka sem fért hozzá.

Egy év alatt sikerült megszabadulnia mindenkitől. Csak egyedül Betty dada maradt a régi. Wintonnak nem voltak lelkiismeretfurdalásai, mert Gyp éppen olyan boldogtalan volt nélküle, mint ő a kisleány nélkül.

Egyszer aztán elhatározta, hogy megváltoztatja a gyermek nevét. Legalább Mildenhamban és a környéken szólítsák az ő családnevén. Kiadta a parancsot Markeynek, hogy Gyp ezentúl Gyp Winton lesz. Mikor aznap hazajött a vadászatról, Betty a dolgozószobában várt rá. Az elég szegényes szoba egyik üres sarkában állott. Gömbölyű, rózsás arcán tisztelet és elszántság tükröződött. Zavarában keservesen összegyűrte fehér kötényét. Kék szeme kétségbeesetten tapadt Winton arcára.

- Csak arról szeretnék valamit mondani, amit Markeytől hallottam, sir. Szegény megboldogult gazdám nem szeretné...

Winton vérző lelke mélyéig meg volt hatva, de látszólag fagyosan mondta:

- Igazán! De azért lesz olyan szíves és teljesíti kívánságom!

A termetes asszonyság arca vérpiros lett.

- Igenis sir... de amit láttam, azt láttam. Nem szóltam soha semmit, de nekem is van szemem. Ha Miss Gyp felveszi az ön nevét, sir, fogadok, hogy megindul a szóbeszéd, és a szegény, megboldogult asszonyom...

Winton arckifejezése elhallgattatta a dadát.

- Legyen olyan szíves és tartsa meg magának a gondolatait. Ha bármilyen, szóval vagy tettel a legkisebb alkalmat ad valami pletykára, vagy szóbeszédre... elmegy és soha többet nem látja Gypet. Addig is úgy fog történni minden, ahogy én kívánom. Gyp a fogadott leányom.

Szegény öreg mindig félt egy kicsit katonás gazdájától, de még ilyennek sohasem látta! Ez a szem! Az a kemény, kegyetlen tekintet! És milyen hangon beszélt! Mit volt mit tennie. Lehajtotta telehold arcát, még jobban gyűrögette kötényét, s közben könnyek potyogtak szeméből.

Winton az ablakban állott és nézte, hogy sűrűsödik a sötétség, hogy szállingóznak lefelé a levelek a délnyugati szélben és kiitta keserű diadalának kelyhét. Nem volt joga ahhoz, amit cselekedett, ó! örökké imádott anyja a gyermeknek. De azt akarta, hogy övé legyen a kislány. Ha pletykálni akarnak a rossz nyelvek, ám tessék! Íme, most megtagadta egész eddigi elővigyázatosságát, győzött a természetes ösztön. És szeme összehúzódott, amint belebámult a sötétségbe.

II.

Éppen, mert olyan teljes diadalt aratott eddig Winton mindenki fölött Gyp szívében, most, hogy leánya elment, érezte először, hogy nálánál erősebb ellenféllel áll szemben és elmélázva ült a kandalló előtt, eltöprengett a leány távozásán, az egész múlton.

Nem valószínű, hogy egy ilyen kialakult egyéniség, akinek élete olyan sokáig csak kard és ló jegyében folyt le, felfogja és megértse, mit jelenthet a zene egy fiatal leánynak. Arra emlékszik, hogy kérte, taníttassa meg a skálákra és néhány dalt is tanult «Kis ház áll az erdő mellett» és hasonlókat. De Winton óvakodott attól, hogy közelébe menjen ilyenkor és így fogalma sem volt róla, milyen mohón szívott magába mindent Gyp és ami még fontosabb, hogy hogyan tanította nevelőnője. Nem látta, milyen elragadtatással hallgat minden kis dallamot... a karácsonyest félhomályában felhangzó éneket, a zsoltárokat, de különösen a «Nunc Dimittis» kezdetűt, mikor felcsendült a falusi templomban; a vadászok felharsanó kürtszavát, künn, a remegő, nedvességtől csepegő bozótban; sőt még Markey lágyan hangzó füttyét is.

Megértette, hogy szereti a kutyát, lovat, gyönyörködő érdeklődéssel leste, hogyan fogja meg a darazsat és hallgatja csukott tenyerében a zümmögését, örült, hogy annyit foglalatoskodik a régimódi kert virágágyai között, ahol tavasszal orgona, aranyeső, nyáron rózsa, szegfű, búzavirág, ősszel napraforgó, meg dália illatozott kissé túlságos buja zsúfoltságban, egy kicsit elhanyagoltan, gyomosan, mostohán, a kert körül húzódó, fontosabb vadászterület mellett. Nagyon kedvesnek találta, hogy megfigyeli a madarak énekét és gyámapját is figyelmessé teszi rá, de azt egyszerűen képtelen volt megérteni, hogy annyira él-hal a zenéért.

Szeszélyes kis teremtés volt, kedélye hol lenn, hol fenn... akárcsak a barna agara, néha olyan könnyedén röpködött, mint a pillangó, máskor meg töprengett, gondolkozott egész éjszaka. Rettenetesen a szívére vett minden legkisebb nyerseséget. Büszkeség és önkínzó lekicsinylés olyan mélyen gyökerezve keveredtek össze lelkében, hogy sohasem lehetett tudni, melyik a kettő közül okozza borús hangulatát. Érzékenységében «rémesen» képzelődött, kiszínezett mindent. Ha valaki, egész meggondolatlanul, korántsem szántszándékkal, megbántotta valamivel, már készen volt a következtetéssel, hogy senki sem szereti, pedig mennyire szeretett volna szeretni... majdnem... mindenkit. Máskor meg azt gondolta, «ha nem szeretnek, nem bánom, nem törődöm én sem senkivel». Aztán egyszer csak szétfoszlott a ború, mint a felleg és kedves volt, szerető, amíg ismét valami újabb, akaratlan sérelem nem érte és fel nem dúlta teljesen.

Alapjában az egész ház körülötte forgott. Mindenki csodálta és szerette. De érzékeny, finomlelkű kis teremtés volt, valóságos fájvirág, akinek - különösen gyermekkorában - sokat kell szenvednie egy olyan világban, ahol a többieknek igen vastag a bőrük.

Winton legnagyobb örömére nem ismert félelmet, ha lóháton ült. Kitűnő nevelőnőt szerzett melléje, egy admirálisnak az elszegényedett leányát; később zenetanár is járt hozzá kétszer hetenként Londonból... egy kesernyés ember, aki titokban jobban bámulta Gypet, mint a rajongó fiatal leány őt.

Gyp nem ment keresztül soha a kibontakozás ízetlen korszakán, mint a többi gyermek, hanem egyenletesen, folytonosan fejlődött, mint egy virágszál. Winton néha majdnem belerészegedett, úgy nézte, élvezte tökéletes vonalú fejének minden mozdulatát, csodaszép, kristálytiszta barna szemének rebbenését, egyenes, gömbölyű nyakának állását, tökéletesen formált lábát; mennyire szerette mindezt egyszer, milyen nagy szerepet játszott mindez életében.

És a mellett, hogy annyira hasonlított anyjához, mégis egészen más volt úgy alakban, mint jellemben. Gyp teste jobban ki volt cizellálva, de lelkében több volt a nehézkesség, a ki nem elégültség, a felbuggyanó hevesség, kedélye változatosabb, esze élesebb, de rendkívül sok bájjal párosulva; valami határozott szkepticizmus jellemezte, ami teljesen hiányzott anyjából.

A mellett, hogy rendkívül törékeny volt testben, nem lehetett véznának mondani. Szívesen ment akár naponta is vadászni, még ha holt fáradtan rogyott is le utána a tigrisbőr szőnyegre, a kandalló elé, mert nem volt annyi ereje, hogy felmenjen a lépcsőn.

Nagyon egyhangú volt az élet Mildenhamba, csak éppen Winton vadászpajtásai hoztak néha egy kis élénkséget, de elég ritkán, mert a kényes ízlésű, mély lelkiéletet élő ember nem nagyon kedvelte a közepes vidéki urakat, az asszonyokat pedig elriasztotta hideg udvariassága.

Amint Betty megjósolta, valóban nekilendültek a rossznyelvek... a vidéki pletykafészkek örültek, hogy végre akad egy ízes falat az unalmas hétköznapok szürkeségében, amin vígan elrágódhatnak. Winton füléhez ugyan még egy szó sem jutott el a mendemondákból, de egyetlen egy asszony sem látogatott el többé Mildenhamba. Leszámítva a templomi, vadász- és lóversenyismerősöket, Gyp úgy nőtt fel, hogy alig látott egy-egy nőnemű teremtést. Ez a hiány tartózkodóvá tette, megakadályozta tudatos női fejlődésében, valami homályos, öntudatlan megvetést ébresztett benne a férfiak iránt... akik mind alázatosan lesték egy-egy mosolyát s kétségbeestek futólag összeráncolt homloka miatt... és természetesen sóvárgással telt meg lelke a leánypajtások után. Akikkel véletlenül megismerkedett, rendszerint megkedvelték, s ez még csábítóbbá tette az ilyen átmeneti barátságokat.

Erkölcsi és szellemi fejlődésének ellenőrzése túlhaladta Winton képességeit. Az idevágó kérdésekről nem szoktak beszélgetni. A külső formákat, mint például a templomba járás is, be kellett tartani. Meg kell tanítani a jó modorra, de elsősorban, amennyire lehetséges, példaadással. Ezen túl aztán a természet tegye meg a magáét. Ebben a felfogásban sok reális bölcsesség volt.

Gyp sokat olvasott; csak úgy falta a könyveket, de alig emlékezett aztán arra, ami egy ideig annyira érdekelte. Hamar felfalta Winton sovány kis könyvtárát, Byront, néhány Whyte-Melville könyvet, Humboldt Kosmos-át, de egyik sem hagyott valami mélyebb nyomot lelkében.

Fiatal nevelőnője megkísérelte ugyan vallásos irányban fejleszteni, de ez a kísérlet egészen meddő maradt, a kis vikáriust, a maga próbálkozásaival, csakhamar odasorolta Gyp ösztönös szkepticizmussal fűszerezett kritikája, ahova a többi férfiakat, akiket ismert. Érezte, hogy szívesen szólítja «kedvesem»-nek, hogy örömmel veregeti meg néha a vállát és úgy vélte, hogy ezekben a kis örömökben éppen elég jutalmat kap fáradságáért.

Bezárva a régi, homályos vidéki lakba, melynek csak az istállói voltak modernek... három órányira Londontól és alig néhány mérföldnyire a tengerparttól, Gyp neveltetéséből teljesen hiányzott minden modernizmus.

Átlag évenként kétszer bevitte Winton gyámleányát a városba és otthagyta vénleány nővérénél, Rosamundnál, a Curson-utcában. Ez a néhány hét elég volt arra, hogy nagyra növelje benne veleszületett érzékét a szép ruhák iránt, hogy megigazítsák a fogait és hogy felélesszék zene és színház iránti rajongását.

De ami legjobban táplálja a mai fiatal leányok lelkét, a viták és játék, teljesen hiányoztak életéből. Életének tizenötödik és tizenkilencedik éve az 1906-iki társadalmi átalakulást megelőző korszakba esett, mikor csak úgy kóválygott a világ, mint valami téli légy az ablaküvegen.

Winton Tory volt, Rosamund néni szintén Tory volt, mindenki Tory volt körülötte. Az egyetlen nagy szellemi túlsúly, egész fiatal-lánysága alatt, a gyámapja iránti rajongó szeretete volt. Mindketten ragaszkodtak külsőségekhez és ez majdnem teljesen elnyomta az érzések kitörő megnyilvánulását, de mindig apjával lehetett, sok mindent tehetett a kedvéért, csodálhatta, felruházhatta a legtökéletesebb tulajdonságokkal. Igaz, hogy nem viselhetett éppen olyan ruhákat, mint ő és nem beszélhetett ugyanazon a kemény, nyugodt, határozott hangon, nem is szerette általában a férfiruhát és a férfias hangot... de az apjában mindent együtt imádott.

Örökölte apja óriás formaérzékét, de örökölte azt a tulajdonságát is, hogy megférjen szépen sok minden nála is egy gyékényen. Winton csak leánya társaságában élvezte az életet, s így a szeretet árama szakadatlanul keringett Gyp szívében. S a túláradó szeretet valaki iránt éppen olyan életeleme volt a fiatal leánynak, mint a virágnak a tövén leömlő víz és valakinek iránta érzett túláradó szeretete olyan szükséges, mint a napsugár a virág szirmának. És Winton gyakori beruccanásai a városba, Newmarketbe, vagy másfelé, Gypnél mindig barométer-süllyedést jelentettek, s csak közeledő visszatérésével javult a helyzet.

Annyi bizonyos, hogy Gyp neveltetése egy bizonyos irányban sok gonddal történt... arra szoktatták, hogy szeresse szegényebb szomszédait is. Nem, mintha Wintont a legkevésbé is érdekelték volna szociális problémák, természettől bőkezű és nyíltszívű volt a kisemberekkel, de irtózott minden közelebbi érintkezéstől velük. S éppen így volt vele Gyp is. Soha, sehova sem tette be a lábát meghívás nélkül annyira tartózkodó természetű volt, bár számtalanszor hallotta a kedves biztatást: «Lépjen be, Miss Gyp», «Jőjjön be és üljön le, kedves» és egy csomó hízelgő szót még a legvadabbaktól, legmegátalkodottabbaktól is. Mindenki szerette szép arcát, szívesen hallgatta beszédét.

Így telt el tizenegy év. Gyp tizenkilenc éves lett, Winton negyvenöt. Akkor, fiatal nevelőnője védőszárnyai alatt elment egy vadászbálba. Remek szabású ruhája nem hófehér volt, hanem kukoricasárga, mintha nem is ez lett volna az első bálja. Egészen átvette Winton dandysmusát, sőt sokkal nagyobb mértékben, mint ahogy ilyen fiatal leánynak jól állott. Sötét haját begöndörítette, felsütötte, fürtjei szabadon omlottak alá homlokára, meztelen vállára - először életében viselt kivágott ruhát. Szeme igazán csak úgy szikrázott és a viselkedése teljesen hideg volt... mintha már rég ismerte volna ezt a fényt, mozgalmat, a mohó tekinteteket, a puha, behízelgő beszédet és a hódolat kijárt volna neki születésétől fogva... Még Wintonnak sem volt fogalma róla, milyen gyönyörű a leánya. Ruhájára ciklámen-csokor volt tűzve, a városból hozatta apja... Gyp nagyon szerette illatát. A fiatal leány lebegése, finom, az izgalomtól felhevült lénye minden mozdulatával, minden szemrebbenésével arra emlékeztette, akit így látott meg először, éppen egy ilyen bálon. És fejtartásával is kifejezte a világ előtt, hogy milyen büszkének érzi magát.

Ez az est sok érdekes meglepetést tartogatott Gyp számára... sok kellemeset, egy zavarosat és egy kellemetlent. Nagyon szerette a hódolatot. Szenvedélyesen élvezte a táncot, örült a tudatnak, hogy jól táncol és hogy ezzel másoknak is élvezetet szerez. De kétszer is elküldte táncosait, mert belenyilallott a sajnálkozás, amint ott látta ülni nevelőnőjét a fal mellett egyedül, elhagyatva, senki sem törődött vele, mert már kissé idős volt és bőbeszédű! És Gyp, a jóérzésű vénlány legnagyobb iszonyatára, kényszerítette lovagjait, hogy egy-egy egész tánc alatt mellette üljenek.

Vacsorálni nem ment volna senki mással, csak Wintonnal. Mikor karonfogva jöttek vissza a terembe, meghallotta, amint egy idős asszony odasúgta a másiknak: «Ó, nem tudja? Persze, hogy igazán az apja!» Egy öreg úr szólt bele a társalgásba: «Ó, akkor érthető... úgy, úgy!»

Tisztán látta fürkésző, hideg tekintetüket, a gúnyos pillantást, amivel végigmérték és érezte, hogy róla beszélnek. Akkor elvitte táncosa.

Igazán az apja! Milyen nagy horderejű szavak! Nem is fogta fel hirtelen a jelentésüket. Egy kis horzsolást hagytak maguk után, de letompultak, elcsitultak, csak éppen valami zavaros érzéssé zsugorodtak össze lelke mélyén. Aztán nyomban jött a másik szenzáció, utálatos és kiábrándító. Szünetben történt. Egy kétszer olyan idős emberrel táncolt és aztán leültek együtt egy pálmacsoport mögé. A férfi egyszer csak lehajolt és megcsókolta a leány meztelen karját, a könyöke fölött. Ha ráütött volna, sem okoz nagyobb felháborodást, nagyobb sértődést. Gyp úgy érezte, hogy nem történhetett volna meg vele ilyesmi, ha nem mond valami biztatót, valami felbátorítót.

Felállott, ránézett a férfire nagy, a fájdalomtól sötét szemével, megborzongott és elosont. Egyenesen Wintonhoz ment. Zárkózott arcáról, összeszorított, kissé lebiggyesztett ajkáról mindjárt észrevette, hogy valami rettenetes történt vele; de Gyp nem szólt semmit. Csak annyit mondott, hogy fáradt, haza szeretne menni. Így aztán hazahajtattak hármasban a nevelőnővel, aki egész esti kényszerű hallgatása után most ugyancsak ontotta a szót, s gyorsan robogtak a fagyos éjszakában. Winton a sofőr mellett ült, szenvedélyesen cigarettázott, szőrmegallérját felhúzta a füléig, s szemét belefúrta a sötétségbe. Vajon ki merészelte megbántani kedvencét? Bent a kocsiban lágyan pergett a szó a nevelőnő ajkán, Gyp pedig hallgatagon ült a sötét sarokba húzódva, nem látott semmit, csak azt, hogy megsértették.

Hosszú órákig feküdt ébren a sötétben s lassanként összefüggő láncba kezdtek kapcsolódni gondolatai. Az elejtett néhány szó: Igazán az apja, meg a csók a meztelen karján valami nemi titokról lebbentették fel a fátylat és megerősítették benne a hitet, hogy van valami az élete hátterében.

Egy ilyen érzékeny gyermek, természetesen, meg kellett, hogy érezze a hűvös légkört, amely körülvette, de ösztönszerűen visszariadt a tüzetesebb vizsgálódástól. Olyan halvány és elmosódott volt már emlékében az az idő, mikor még nem ismerte Wintont... Betty, játékok, néhány futó, rövid jelenés, egy beteg, akit «Papa»-nak szólított. Nem volt semmi mélysége ennek a szónak az «Apus» mellett, ahogy Wintont kényeztette.

Anyjáról Bettyn kívül soha, senki sem beszélt vele. Gyp fogalomkörében nem volt semmi szent, nem élt benne hit, amelyet letörhetett volna valami új megismerés. A többi leányoktól elkülönülve nevelkedett fel, nem sokat tudott még a megrögzött társadalmi szokásokról sem. De rettenetesen szenvedett, amint ott feküdt a sötétben... zavaros érzések kínozták, mintha töviseket húztak volna végig bőrén, vagy tőrt döftek volna szívébe. Úgy érezte, hogy valami gyanús van körülötte, valami, ami ilyen sértést provokálhat, és ez rettenetesen fájt. Ez a néhány álmatlanul töltött óra mély nyomot hagyott lelkében. Végre aztán elaludt. Zavaros álmai voltak és azzal a szenvedélyes vággyal ébredt fel, hogy meg kell tudnia!

Egész délelőtt a zongoránál ült. Nem akart sétálni menni. Fagyosan hideg volt Bettyhez és nevelőnőjéhez, ami az előbbit könnyekbe kitörő kétségbeesésbe, az utóbbit Wordsworth műveihez kergette. Tea után bement Winton szegényes kis dolgozószobájába, ahol sohasem dolgozott senki. Bőrszékek és néhány könyv volt mindössze a szobában... de ezek közül Winton «Mr. Jorrocks», Byron, meg néhány lóápolásról szóló könyvön kívül még csak Whyte-Melville novelláit olvasta. A falon egy pár híres lovas képe, a kardja, Gyp fotografiái, meg egy pár tiszt pajtásának arcképe. Két világos színfolt az egész enteriőrben: a kandalló tüze és egy váza, melyet Gyp töltött meg állandóan friss virággal.

Amint belebegett, karcsún és mégis telten, hosszúkás, elefántcsontszínű, sötét szemű arcán a ború fellegével, Winton úgy érezte, hogy Gyp hirtelen egész nagyleány lett. Egész nap törte a fejét. Határtalan szeretetében majdnem félelemmé növekedett aggódása. Vajon mi történhetett az este?... Az első este, amikor kicsinyes, pletykáló emberek közé keveredett.

Gyp leült a földre, Winton lába elé. Arcát nem láthatta, nem is simogathatta meg fejét, mert jobbkeze felől ült. Erőt vett felindulásán és megkérdezte:

- Nos, Gyp... fáradt vagy?

- Nem.

- Egy kicsit?

- Egy cseppet sem.

- Olyan volt, amilyennek gondoltad?

- Olyan.

A fahasábok recsegtek, ropogtak, a lángok nagyokat lobbantak a kandalló huzatos levegőjében; a szél csak úgy süvített künn... és egyszer csak olyan váratlanul, hogy Wintonnak a lélegzete is elállt:

- Apus, mondd, igazán az apám vagy?

Winton egy másodpercig habozott, mielőtt válaszolt volna a nekiszegzett kérdésre, amely elől nem lehetett kitérni. De ezalatt a másodperc alatt csak úgy száguldtak az agyában a gondolatok. Más, kevésbé határozott egyéniség, talán dermedt bénultságba merevült volna rémületében és egy «Igen» vagy «Nem» fejezte volna ki minden gondolatát. De Winton gyorsan működő agya egy szempillantás alatt megvilágította feleletének következményeit. Nincs annál melegítőbb érzés a világon, minthogy ő az apja; de ha bevallja, vajon mennyire sebzi meg gyermeki szeretetét? Mit tudhat egy ilyen kisleány? És hogyan magyarázhatná meg neki? Vajon mit érezne halott anyja iránt? És mit érezne az imádott halott, ha élne? Vajon mit kívánna?

Kegyetlen pillanat volt. A fiatal leány Winton térdére fektette fejét, eltakarta arcát, úgy várta a feleletet. Lehetetlen eltitkolni előtte, most, hogy felébredt benne az ösztön! Kezével belekapaszkodott a szék karjába, úgy mondta:

- Igen, Gyp, az anyád és én szerettük egymást.

Érezte, hogy a lány teste megremeg. Mit nem adott volna, ha megláthatja arcát. Vajon megértette? Nincs mit tenni, át kell esni rajta. Megkérdezte:

- Hogyan jutott eszedbe ez a kérdés?

Gyp a fejét rázta és halkan mondta:

- Örülök.

Megdöbbenés, szomorúság, vagy meglepetés teljes erővel ébresztették volna fel a férfi lelkében a halott iránti védő tiszteletet, vagy talán a régi, makacs keserűséget és megfagyott volna benne minden érzés a leány iránt. De ez a halk jóváhagyás lecsendesítette.

- Soha senki sem tudott róla. Meghalt, mikor te születtél. Rettenetes csapás volt rám nézve. Ha hallottál valamit, az csak olyan pletyka, mert az én nevemet viseled. Soha senki sem beszélt az anyádról. De jobb, ha te tudod, most, hogy már nagyleány vagy. Ritkán fordul elő, hogy úgy szeresse egymást két ember, mint mi. Nem kell, hogy szégyelld.

A leány még mindig elfordította arcát. Nyugodt hangon mondta:

- Nem szégyellem. Nagyon hasonlítok hozzá?

- Nagyon. Sokkal jobban, mint ahogy reméltem.

- Akkor hát nem magamért szeretsz?

Winton csak homályosan sejtette, mennyire belevilágít ez a kérdés a leány természetébe, mennyi éleslátással hatol ösztönszerűleg a dolgok mélyére, mennyi érzékeny büszkeséget árul el, mennyire azt követeli, hogy kizárólag és egészen szeressék. És egyszerűen azt kérdezte:

- Mit gondolsz?

Aztán, legnagyobb megdöbbenésére, egyszer csak azt látta, hogy Gyp sír... zokogás rázza egész testét, úgy, hogy válla valósággal hozzáütődik térdéhez. Nem emlékezett, hogy valaha sírni látta volna hányatott gyermekkorának szomorúságai között, pedig csőstül zúdult rá a csapás és baj. Tehetetlenül nézte a vergődő leányt, csak simogatta a vállát és azt mondta:

- Ne sírj, Gyp, ne sírj!

Amilyen hirtelen tört ki zokogása, olyan gyorsan el is múlt. Egyszercsak felállt és mire Winton észbe kapott, már künn is volt.

Este a vacsoránál éppen olyan volt, mint máskor. Apja nem vett észre egy szemernyi változást sem a hangjában, sem modorában, sem esti búcsúcsókjában. Ime, letelt a pillanat, amelytől hosszú éveken át rettegett, nem maradt utána más, mint valami homályos szégyenérzet, természetes utórezgése a hallgatás megszegésének azoknál, akik imádják titkukat. Amíg sűrű fátyol fedte a régi titkot, nem zavarta Wintont. Most, hogy leleplezte, fájt.

De Gyp gyermekből leánnyá serdült huszonnégy óra alatt. Vége volt örökre a gyermekkornak. És megkeményedett benne a férfiak iránt táplált véleménye. Ha nem okoz nekik egy kis fájdalmat, akkor majd azok bántják őt. Felébredt benne a nemi ösztön.

III.

A következő két év sokkal kevésbé magányosan telt el, több-kevesebb vidámsággal. Wintont arra ösztönözte vallomása, hogy megerősítse leánya helyzetét a társaságban. Nem szerette volna, ha rossz szemmel nézik. De sem Mildenhamban, sem Londonban, nővére védőszárnyai alatt, nem találkozott semmi nehézséggel. Gyp gyönyörű szép volt, Winton fagyosan hideg és a nyugalma rendíthetetlen. A fiatal leánynak megvolt minden előnye.

Azon a napon, mikor Gyp nagykorú lett, éppen a városban voltak. Winton behívta szobájába leányát, ugyanoda, ahol most ült, a kandalló mellett s visszaidézte a multat, hogy beszámoljon gyámságáról. Az összekuszált örökség húsz és egynéhány ezer fontra növekedett a Winton keze alatt. Sohasem beszélt róla a leánynak... veszedelmes téma lett volna közöttük... és minthogy nagyon jó körülmények között éltek, nem volt szüksége semmi pótlásra Gyp neveltetéséhez. Mikor részletesen megmagyarázta, mennyi a vagyona, mibe van befektetve, és megmondta, hogy most már ezentúl saját bankszámlája lesz, Gyp csak bámult a papírra, csak nézte az adatokat, melyeket meg kellett volna értenie s arckifejezésén meglátszott, hogy nagy zavarban van. A nélkül, hogy felemelte volna tekintetét, megkérdezte:

- Mindez az... övé volt?

Ezt a kérdést nem várta.

- Nem. Nyolcezer font ebből az anyádé volt.

Gyp apjára nézett és azt mondta:

- Ezt elfogadom... A többit... kérlek, apus... nem veszem el!

Winton valami kesernyés örömöt érzett hirtelen. De nem tudta, mi történjék hát azzal a pénzzel, amit nem akar elfogadni? Mennyire magára ismert ebben a visszautasításban, mennyire a leányára vallott ez a gesztus... igazi végső diadal. Odalépett az ablakhoz és kinézett. Hányszor leste ugyaninnen a leány anyját! Ott, azon a sarkon szokott befordulni! Egy perc múlva itt áll bizonyára előtte, kipirulva, bársonyos szeme melegen néz rá a fátyol alól, lélegzete kissé gyors a nagy sietéstől és várja ölelését. Itt áll és leteszi fátylát. Hátrafordult. Milyen nehéz elhinni, hogy nem ő az! Aztán megszólalt:

- Nagyon helyes, szívem. Ennek megfelelő értéket kapsz akkor tőlem. A többit félretesszük. Valaki egyszer majd hasznát veszi.

Olyan szokatlanul csengett a leány fülében a szó «szívem», a férfi hideg ajkáról, hogy arcába kergette a vért és szeme felragyogott. Megölelte apját.

Akkoriban éppen benne volt a zenelázban. Egy Monsieur Harmont nevű, ősz, Liége-i, mahagoni arcú, de angyalian zongorázó embertől vett órákat. A komoly tanár keményen megdolgoztatta tanítványát, de «kis barátnőm»-nek szólította.

Alig volt valami jobb hangverseny, amelyen Gyp ott ne lett volna, vagy olyan jobbnevű művész, akinek játékát ne ismerje. Kritikus természete ugyan megóvta attól, hogy rajongva térdeljen a művészek lábánál, de azért elég magas piedesztálra helyezte őket, férfiakat, nőket egyaránt. Néha találkozott is egy-eggyel nagynénje Curzon-utcai házánál.

Rosamund néni szintén zeneértő volt és amennyire a jólneveltség megengedi, támogatta is Gypet a maga rajongásában. A fiatal leány egy regényes történetet épített fel öreg nagynénje körül, s képzeletben úgy látta maga előtt, mint aki feláldozta szerelmét büszkeségének. Magas, kellemes külsejű nő volt az öreg hölgy, egy évvel idősebb, mint Winton. Arca hosszúkás, arisztokratikus volt, szeme mély kék, eléggé ragyogó, modora sima, melegszívű és vontatott beszéde nem éppen minden zengzetesség nélküli. Gypet nagyon szerette. Hogy mi ment végbe lelkében, hogyan intézte el a rokonság kérdését, az örök titok maradt. Egy kicsit ő is benne volt a jótékonykodási mozgalmakba, de csak annyi lágyság volt a vénleányban, amennyivel éppen el lehet bűvölni az asszonyokat, akik talán boldogabbak lettek volna, ha férfinek születnek. Derűs kedélyével hosszú kabát, mellény, nyakkendő és kampós sétapálca viselésre adta magát... s akárcsak bátyjának... neki is megvolt a maga «stílusa»... csakhogy több humora volt hozzá... nagy érték zenei körökben! Gyp a nagynéni házában, közvetlen közelből, kénytelen volt épp úgy meglátni a komikumot, mint a nagyságot ezekben a hosszúhajú, zenével és önmagukkal a kibuggyanásig telített művészekben.

Winton akkor szenvedte át az első, igazán veszedelmes reumarohamot, mikor Gyp betöltötte huszonkettedik évét. Rettenetes rémület fogta el, hogy nem vehet aktív részt a megnyitó lóversenyen és sietve ment Wiesbadenbe leányával. A Wilhelmstrasseban vettek szobát. Ablakuk a már őszbeforduló parkra nyílott. A kúra nagyon makacsul és sokáig elhúzódott. Gyp naponta fellovagolt a Nerobergre a hallgatag Markey társaságában. A hatalmas erdőben éppen nagy útjavítás folyt, úgy, hogy Gyp kénytelen volt mellékösvényeken bolyongani lovával. Egyszer, sőt néha kétszer is napjában bement a Kurhausba, koncertet hallgatni, hol apjával, hol meg egyedül.

Mikor először hallotta Fiorsent játszani, egyedül volt. A művész, ellentétben a legtöbb hegedűssel, magas, sovány, ember volt rendkívül hajlékony és mozgékony. Sápadt, keskeny arca egész különös benyomást tett aranybarna hajával és bajuszával és rendkívül széles, magasan kiálló arccsontjával. Egész keskeny pofaszakállat viselt. Gyp eleinte rettenetesnek találta, de játéka elragadta, felizgatta, valósággal megbűvölte. Csodálatos technikája volt, a mellett cizelláltan finom, de hideg a játéka, olyan, mintha egy láng rebbenés közben fagyott volna meg. Gyp nem olvadt bele a harsogó tapsviharba, hanem mozdulatlanul ült helyén és le nem vette szemét a művészről. Fiorsen végigsimította kezével forró homlokát, közben hátratolta kuszában előreomló, különös színű fürtjeit, aztán elég kellemetlen mosollyal, kissé meghajolt. Milyen különös volt a szeme, mint valami nagy macskáé! Egész zöld, vad, majdnem alattomos, delejes! A legkülönösebb ember, akit valaha látott és a legfélelmesebb. Mintha egyenesen ránézett volna; Gyp lesütötte a szemét és tapsolt. Mikor ismét felnézett, valami komoly elgondolkozó vonást látott a művész arcán. Ismét meghajtotta magát, könnyedén, felületesen, de ezúttal egyenesen neki szólt a meghajlás, aztán vállához emelte a hegedűt.

- Nekem fog játszani - gondolta Gyp megdöbbenve.

Kíséret nélkül játszott egy rövid kis darabot. Mintha egyenesen a szívekbe markolt volna. Most nem nézett fel Gyp, de érezte, hogy a művész idegesen hajolt meg s aztán kiment.

Akkor este azt mondta Wintonnak:

- Hallottam ma egy hegedűst, apus, csodálatosan játszik. Gustave Fiorsennek hívják. Talán svéd név, vagy milyen?

Winton azt mondta:

- Olyasféle lehet. - Milyen ember? Ismertem egy svéd fiút a hadseregben. Csinos gyerek volt.

- Magas, vékony, sápadt, kiálló pofacsonttal és az arca beesett. A szeme egész különös, zöld. Ó! és egész kis, aranyos pofaszakálla van.

- Jupiterre, ez a teteje mindennek!

Gyp mosolygott és alig hallhatóan, inkább önmagának mondta:

- Azt hiszem ő maga is az.

Másnap a parkban látta ismét. A Schiller-szobor mellett ültek apjával. Winton újságot olvasott. Magamagának sem vallotta be, milyen izgatottan várta mindennap a Timest, mert mialatt belemerült, legalább megmenekült a lelkiismeretfurdalásoktól, hogy megrontja Gyp örömét a sok panaszkodással. Miközben áttanulmányozta a Newmarket-i futtatás jelentését, lopva, félszemmel rá-ránézett leányára.

Még sohasem találta ilyen szépnek, csinosnak, finomnak. Mennyire meglátszott rajta a jó rassz! Mennyire kivált ebben a kozmopolita vegyes tömegben, itt ezen az Isten háta mögötti helyen. A leány nem vette észre apja rejtett pillantásait és fesztelenül pihentette tiszta tekintetét hol egyik, hol másik sétálón, vagy figyelte a madarak, kutyák mozdulatait, elnézte a napsugár tovasiklását a zöld fűvön, a sárguló tölgyeken, az égerfákon, meg ott lent a víz partján, a magas jegenyéken.

A mildenhami doktor egyszer megvizsgálta a szemét, gyakori fejfájásai miatt és azt mondta, hogy a «legtökéletesebb szerv». Annyi bizonyos, hogy rendkívül élesen és káprázatos gyorsasággal látott meg mindent. A kutyák feltűnően vonzódtak hozzá. Hol egyik, hol másik közeledett hozzá, meg-megálltak, mintha azon tépelődnének, vajon odafektethetnék-e fejüket ennek az idegen leánynak a kezébe? Egy nagy dán kutyával flörtölt éppen, mikor egy pillanatra felnézett és meglátta az arra menő Fiorsent. Egy kisebb, tagbaszakadt emberrel ment. Társán elegáns nadrág volt és fűző. A hegedűművész magas, hanyag tartású alakján szorosan összegombolt barnásszürke zsakett feszült. Elég széles karimájú szürke bársonyos filc kalap volt a fején, gomblyukában fehér virág. Posztóbetétes lakkcipőt viselt, nyakkendője csokorra kötve lebegett puha fehér vászoningén... az összbenyomás: valóságos dandy! Különös szeme hirtelen végigsiklott a leányon és olyan mozdulatot tett hirtelen, mintha meg akarta volna emelni a kalapját.

- Ej! Hiszen emlékszik rám! - gondolta magában Gyp.

Az a karcsúra fűzött alak mellette, a magas vállak között kissé előrehajtott fejével, hosszú lépteivel egész különösen, leopárdra vagy valami hasonló ravasz állatra emlékeztette. A művész megérintette alacsony társa karját, valamit súgott neki, aztán megfordultak és visszajöttek. Gyp észrevette, hogy erősen nézi és tudta, hogy csak azért jött vissza, hogy még egyszer lássa. Azt is tudta, hogy apja figyeli őket. És érezte, hogy azok a zöldes szemek kitérnek apja tekintete elől. Egy bizonyos osztály angol férfiai tudnak csak így nézni, mert nem tudják elviselni a tolakodó kíváncsiságot.

Elhaladtak. Gyp látta, hogy Fiorsen odafordul társához, fejével alig észrevehető mozdulatot tesz feléjük és hallotta, hogy a másik hangosan felnevetett. Egy kis láng csapott fel benne.

Winton megszólalt:

- Fura, kásperliket lát ilyen helyen az ember.

- Ez volt az a hegedűművész, akiről beszéltem. Fiorsen.

- Ó! Á! - világos, hogy rég elfelejtette az egészet.

Kissé hízelgett Gyp hiúságának, hogy Fiorsen emlékezett rá, annyi ember közül. Már elmúlt zavara. Apja bizonyára borzalmasnak találta a művész öltözködését, de neki tetszett. Nem festene ilyen jól valami angol ruhában.

A rákövetkező két nap alatt még egyszer látta a kis tömzsi emberkét, aki akkor Fiorsennel sétált és érezte, hogy a férfi tekintete követi.

Aztán egy bizonyos Maisen Baroness, Rosamund néni egyik kozmopolita barátnője, - férje német volt, ő maga születése szerint félig holland, félig francia - megkérdezte, hallotta-e már játszani Fiorsent, a svéd hegedűművészt. A világ legelső hegedűse lenne, ha... elhallgatott és a fejét csóválta. Miután Gyp nem érdeklődött a titokzatos fejcsóválás iránt, tovább folytatta gondolatmenetét:

- Ó! azok a muzsikusok! Ezt is meg kellene menteni önmagától. Ha nem sikerül hamarosan, elveszett ember! Kár! Nagyon tehetséges!

Gyp mereven nézett rá és megkérdezte:

- Talán iszik?

- Pas mal! De hiszen van még egyéb is az iváson kívül, ma chère!

Ösztön és a Winton mellett kapott tréning eredménye volt, hogy úgy érezte, méltóságán aluli lenne a nagy botránkozás. Gyp nem kereste az alkalmat, hogy megismerje az életet, de nem is riadt vissza tőle és a báróné, akinek szemében valami egészen új, pikáns dolog volt ez a romlatlanság, tovább beszélt:

- Nők, mindig csak nők! Nagy kár! Megmérgezi velük a lelkét. Az egyetlen szerencséje volna, ha olyan nőbe botlana bele, aki le tudja kötni! De annak szegénynek aztán kutya élete lenne!

Gyp csendesen kérdezte:

- Vajon egy ilyenfajta ember tud-e egyáltalán szeretni?

A báróné tágra nyitott szemmel bámult a leányra.

- Már láttam olyat, hogy valóságos rabszolga lett az ilyen emberből. Láttam, hogy úgy futott egy nő után, mint a kezesbárány és a nő csalta jobbra-balra. On ne peut jamais dire. Ma belle il y a des choses que vous ne comprenez pas encore. (Sosem lehet tudni. Vannak, kedvesem, dolgok, amiket maga még nem ért.) - Megfogta Gyp kezét. - De egy dolog bizonyos. Ilyen szemekkel nagy jövő áll maga előtt!

Gyp visszahúzta kezét és a fejét rázta. Nem hitt a szerelemben.

- Ej, de sok fejet fog elcsavarni! Sose féljen! ahogy maguk, angolok mondják: Fátum lappang ebben a gyönyörű barna szemben!

Megbocsátható, ha egy fiatal leány bóknak veszi a kijelentést, hogy fátum lappang szemében. Gypet is felmelegítette ez a szó. Általában feltűnően könnyűnek, vidámnak érezte magát az utóbbi időben. Melegség járta át akkor is, mikor érezte, hogy az emberek nézik, vagy megfordulnak utána. Az enyhe, simogató levegő, a vidám hely kellemes hangulata, a sok zene, az az érzés, hogy feltűnik a sok nehézkes ember között, egészen megrészegítette, ahogy a bárónő mondta volna: un peu folle, kissé bolondos lett.

Minden pillanatban nevetési rohamot kapott. Vagy «vicces», vagy «olyan édes» volt minden. A bárónő, teljes tudatában annak, hogy a leány közfeltűnést kelt és különben is önkénytelen hódolattal a szépség iránt, pártfogásába vette Gypet és gondoskodott róla, hogy mindenkivel megismerkedjék, akivel óhajt, sőt még a többiekkel is.

A kíváncsiság nagyon élénk mozgatórugó. Minél többet hódít egy férfi, annál értékesebb lesz a nők szemében. Mert meghódítani azt, aki már sokat hódított, nem azt jelenti-e, hogy az illető nő bája messze felülmúlja a többiekét? A bárónő elejtett szava Fiorsenről megerősítette Gypben a meggyőződést, hogy a hegedűművész «lehetetlen alak», de titokban megerősítette benne a halk örömöt, hogy visszaemlékezett rá annyi ember közül. Később még jobban elmélyült a dolog. De előbb még közbejött a különös eset a virággal.