Rudlof Ferenc

Folyt.Kö[(n)ny]v

Helma Kiadó

2024

© Rudlof Ferenc

Minden jog fenntartva.

A könyv bármely részének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN: 978-963-639-675-6

Kiadja a HELMA kiadó 2024. november 22.

Korrektor: Mirkó Ágnes/A. M. Summer

Tördelő: Mirkó Ágnes/A. M. Summer

Borító: Szopos Katalin

A HELMA Kiadó gondozásában eddig megjelent könyvek Rudlof Ferenc szerzőtől:

- Vresek – 2024. 06. 30.

- Folyt.Kö[(n)ny]v – 2024. november 22.

A könyvek megvásárolhatóak többféle formátumban a HELMA kiadó weboldalán (www.helma.hu)

J. A. emlékezetem

A mozdony pöfögve, hörögve zihált,

Tépte s szaggatta gőzzubbonyát.

Szikrát sírva vonyítottak a fékek,

Kerekei vörösen izzóvá égtek.

Ott bóklászott a sínek között, meg-megállva,

Kereste magát, remélve, ma végre megtalálja!

Meredten, üresen állt a mozdonyfényben,

Felnézett, eljött értem az egyetlen igaz Isten!

Még élt, hiába kiáltott,

Tiszta szívvel!

Szakadt ruhában állt ott,

Tiszta szívvel!

Süket szemeknek ütközve,

Tiszta szívvel!

Vak fülekbe üvöltve,

Tiszta szívvel!

Néma sikolyokba ordítva,

Tiszta szívvel!

Fagyott szíveket markolva,

Tiszta szívvel!

Üres lelkeket szólítva,

Tiszta szívvel!

Tompa szót hegyesre faragva,

Tiszta szívvel!

36°-os lázban vacogva,

Tiszta szívvel!

Ócska mosókonyhában zokogva,

Tiszta szívvel!

Mama szoknyájába kapaszkodva,

Tiszta szívvel!

Nem sóhajt, születés napozva,

Tiszta szívvel!

Nem ül lépcsőn, Dunára hangolva,

Tiszta szívvel!

A sínek között lépegetett, meg-megállva,

Mozdonyfénytől elvakítva Istenre várva.

Szent láng szendergett szemében, így szólt az álmom,

El nem veszíthetem, nekem Ő az örök álom!

„Borzalmas” gyerekkor!

Járdaszéli, lepakolt utcakövön jártunk,

Bohókásan, macskakőn táncikáltunk,

Óvatosan lépdeltünk, ügyelve a lábra.

Ki lelépett? Újrakezdés lett az ára!

Ezt esőben játszani volt a legjobb,

Mi eláztunk, a lábunk meg le-lecsúszott,

Fiús móka volt ez a kő-tél tánc,

Igaz, nem is hiányoltunk akkor még lányt.

Voltunk Rinaldo Rinaldini meg a Tenkes kapitánya,

Csibészebbje mondta: ő Buga Jakab lenne hosszabb távra,

Gúvadt szemekkel figyeltük, mit csinál a 4 páncélos meg a kutya,

Bármerre is jártak, mindig győztek s ez nem volt csuda.

Csodának ott volt nekünk a Malom-árok,

Rendre voltak ott papírhajó csatározások,

A III-as suli falánál opreztünk eleget

Rendre Makec nyerte, a 10-20 filléreseket.

Ha összejött neki egy Boci csoki ára,

Szorosan követtük a sarki Hangyába,

A belváriban igen ritkán akadt dolgunk,

Inkább csak akkor, ha Anyával, Apával valamit vásároltunk.

Olyankor a Széchenyi utcában lefelé menet

Földbe döngölt minket a kerítésen átlógó lila akácrengeteg,

Hazafelé a Tűzoltó tér sarkán, a csoda kis pékség,

Hazaértünk – oda a domó meg sercli –, mit Anyától kaptam, nem volt szépség!

Mindenki köszönt mosolyogva mindenkinek,

Anya védőnő volt a környéken, nélküle nem nőtt gyerek,

Arról nem is beszélve, mindenki ismerte Nagy és Kis Francit.

Akartam, nem akartam? Mindőjüknek tartanom kellett a praclit.

2050

Műanyag álmokból,

műanyag ébredés.

Műanyag reggelen,

műanyag napsütés.

Műanyag madarak,

műanyag tollakkal.

Műanyag falak,

műanyag árnyakkal.

Műanyag esők,

műanyag csöppek.

Műanyag mezők,

műanyag földek.

Műanyag életek,

műanyag emberrel.

Műanyag tengerek,

műanyag permettel.

Műanyag füveken,

műanyag legelész.

Műanyag tüzeken,

műanyag sütögetés.

Műanyag folyóban,

műanyag hadak.

Műanyag tengerben,

műanyag halak.

Műanyag kupák,

műanyag bornak.

Műanyag kutyák,

műanyag csaholnak.

Műanyag tej,

műanyag tehénből.

Műanyag fej,

műanyag öntvényből.

Műanyag szent,

műanyag glória.

Műanyag Isten,

műanyag trónusa.

Műanyag kereszten,

műanyag Krisztus.

Műanyag kezekben,

műanyag klérus.

Műanyag lányok,

műanyag ruhában.

Műanyag srácok,

műanyag csizmában.

Műanyag szerelem,

műanyag ágyban.

Műanyag gyerek,

műanyag kádban.

5. dimenzió

Azt álmodtam, álmodom,

Álmom bölcsőben ringatom.

Kiderült, nem is igazi bölcső,

Másik álomba vezető titoklépcső.

Ha már így azt is meglesem,

Az álomban magam is meglelem?

Álmomból álmomba lépek át,

Felfedve az út minden kanyarulatát.

Bíborban játszó ég alatt,

Álmodok magamnak madarat.

Felkap majd a hátára,

Visz a másik dimenzió határára.

Szárnyalunk az új időkontiniumban,

Mögöttem a jövő, előttem a múltam.

Elől én vagyok, hátul meg magam,

Így üljük meg hárman álommadaram.

Bőszen suhogtatja kitárt szárnyát,

Így mutatja meg világom nem látott világát.

Ülünk hátán elkerekedett szemmel hárman,

Azon tűnődünk, valóság-e vagy egy álom, amit láttam.

86400

Elengedem az írást, odahagyom a verseket,

Nem teszek mást, számolom a másodperceket.

86400-at átszámolok naponta,

Ügyelek, mind pontosan illeszkedjen a sorba!

Nem számolhatok rosszul, nem véthetek hibát!

Időm nincs újra kezdeni a számok végtelen sorát.

Nem hajszolok lobbanó fényeket, már nem várok csodát,

Üres fejjel, hunyt szemekkel hajszolom a számok 86400-as sorát.

Testhőmérsékletű szobában a redőnyök leeresztve,

Minden ajtó zárva és biztonságosan reteszelve.

A szoba közepére rakott három lábú széket megülöm,

Magamra meredve a sorra ügyelve a másodperceket zümmögöm.

Fejemen tökéletesen záródó füles – nem, nem hallgatok zenét,

Kiszűröm a köröttem lévő világ, minden zaját s apró neszét.

Nincs szükségem sem ütemre, sem társra,

Nem akarok figyelni a köröttem habzsoló világra.

Eltűnnek a vágyak, az álmok és minden gondolat,

Pusztán a másodpercek végtelen sora szalad.

Ha 86399-nél az időtlen számsor megreked,

Tudom! Utamnak vége, az óra tovább nem ketyeg!

A bohóc r/é/í/málma

Függönyrésen kikandikálok,

A nézőtéren ismerőst találok?

Maszkom sikerült. Igen, szépen!

Piros bohócorrom, pont középen.

Itt, fenn a pódiumon csönd honol,

Cipőm lépéseimre kicsit porol.

Alulról átszűrődik mormolva az élet,

Lassan elfoglalják minden székét a nézőtérnek.

Végig nézek magamon: hajam bongyor, kalapom girardi,

Virágos hózentróger és pöttyös kamásli.

Cipőm méteres, sarka félre taposva,

Sétapálcám míves végét megmarta a rozsda.

Toporgok, fejben a számom végigcsinálom,

Az első pofára esés után, miként is kell felállnom?

Hol is lesz az, hol majd kizuhanok az első sorba?

Persze a zuhanást megfogja egy védőponyva.

Hirtelen felmegy a függöny a reflektorok a szemembe tűznek.

Pislogva nézek, velem meg milyen tréfát űznek?

Átverés volt az élet mormolás, senki nem tölti ki a nézőtér sorát,

Nincs más, mint a székekre rakott, ósdi, kivágott kartonfigurák!

A bolond álarca

Minden ember elé kéne kiállnom,

Megmutatni nekik, milyen is az én világom!

Megértetni velük, a bolondnak lehet igaza,

Mikor az okosoknak hazug minden szava!

Fenn a tribünön idióta grimaszokat vágnék,

Menet közben virtigli virtustáncot járnék.

Kezemben mindig szamárkóró volna,

Me’ ugyi az szamár, ki szavaz a bolondra!?

Kiagyalnék csodás, mély igazság szülte jelmondatokat,

„Csak előre megyünk nem hátra, tolatóradar nincs szerelve az Országra!”

Na erre felkapná fejét a sok öntudatlan Kos,

Vonulna elől, mögötte akol családja mantrázná: Ó Kos, Ó kos!

Pulpituson állnék s kiáltanék, jertek, adjátok pénzetek,

Nézzétek, mekkora a családom, s mind éhesek, igen, éhesek!

Tejjel, mézzel folyó kánaánt teremtünk nektek,

A tejet ti adjátok, a mézért a kínai méhek felelnek!

Minden adót eltörlök, amúgy is minek?

Miből is delláznátok, ha nem lesz egy fityingetek!? :)

Felveszem sarum, belebújok daróc ruhámba, hisz eljött a Menjeknekországa!

Menjek vagy maradjak? Mindenki szabadon dönthet magába'.

Leveszi álarcát a bolond. Alatta? Másik álarc lapul!

Már létezni sem tudna – őszintén – álarctalanul!

Bolondságom megfakult, gorilla járásom elavult,

Mindenki ki Mammont látott bennem, az velejéig elfogult.

A cselló

Először láttalak, azonnal megnémultam,

Nem hittem el, de egy Stradivari csellót kaptam.

Tökéletes arányok, mesteri munka,

Varázslónak kell lenni, hogy hangját megmutassa.

Gondoltam, Merlinként e csodát megszólaltatom,

Felvettem köpenyem és varázskalapom.

Elvittem vacsorázni, mondtam, örök hangszerem leszel,

Teli kacajjal rám nevettél, örülj, ha egyszer kézbe veszel.

Fejben elkészítettem tökéletes mását,

Neki fogtam megtanulni megszólaltatását.

Pengettem a húrokat vagy vonót használtam éppen,

Mindenképpen csodásan szólt az én gyönyörűségem.

Ujjbegyem keményedett, annyit gyakoroltam,

Közben egyre inkább, egy gondolat motoszkált agyamban.

Lehet nem is Stradivari, mint elsőre hittem,

Hisz ily csodát nem készíthet más, mint a mindenható Isten!

Tökéletesen szólt, andalitó és vérforraló volt a hangja,

Minden hangot együtt rezgett szívünk húrja és lelkünk harangja.

Győzködtem sokat, végül megadta magát,

S elnyertem a varázscsellón az örök zenélés jogát.

A dzsem!

Négyen a színpadon, velem együtt öten

Igaz, én csak fülelő vagyok, egy díszlettotem

Meglehet, nem igazán értő füllel hallgatom

De minden hangot – a leesőket is – fülemmel felkapom

Az igaz, négyen vannak a nagyok

Ám mögöttük játszanak a kiszolgáló tagok

Ó, nem! Nem szolgák ők, nem személyzet

A négy gitárosnak éppen csak, de a nyomába érnek

Ott elől a négyek, egy emberként húrokat tépnek

Egymás szólamaiba, ha kell, ki-, ha kell, belépnek

Senki nem főnök a négyes csapatban

Ha kell – férfiként –, főhajtással játszik az adott pillanatban

Mi más is szólhatna, mint a legtisztább zene: a blues

Vissza a Mississippi múltba, és onnét a mába húz

Nekem a blues, milyen mint zene?

Nem zene! Elhalt, most élő és még meg fogant lelkek üzenete

Ott fenn a pódiumon, észbontón dzsemelnek a gitárok

Minden létező és nem létező érzékszervet kitárok

„Kicsit” : ) lódítottam, egy fenét vagyok ott totem

E zenét a net segítségével görgetem

Tudom én, szidjuk – joggal – nem kevésszer a netet

Megvallom a nélkül soha nem láthattam volna, ezt a dzsemet

Vállon veregetem a netet, mint jó öreg barátot

Rá is ráterítem a már bemelegedett blueskabátot

A fény

Megtörten hullott a fény a földre,

Szorosan zárt szemekkel néztem körbe.

Nem akarom látni a megtört világot!

Akad elég dolog, mi eddig is bántott.

Lehet, bután hangzik, de itt már nem téríteni kéne!

Eltéríteni az embert a tömény gyűlölettől, mert rámegy a vére!

Zúzottan hullik a fény, szíve szerint visszaosonna,

Föl a csillagokig, ott rátalálna a békés honra.

Itt? Gyűlölet, káosz és hörgés jut neki,

Sehol nyugodt varázsos kép, mire magát rávetheti.

Összepréselem szemhéjam, mégis záporozik könnyem.

Mivé lett a világ, és te is, drága jó Földem!?

Mind, mind megátalkodottak lettünk!

Nem akarjuk felfogni, ez lesz a vesztünk.

Mert ki a bűnös? 10 %, ki a vérontást élvezi, akarja!

Vagy a 90%, ki bamba baromként néz, bólogat és hagyja!?

Értem én, csizmák taposnak és ömlik a hazug méreg!

Ember! Méregfolyóban, vasalt csizma alatt sem vagy féreg!

Gerinces vagy! Állj fel és üvölts, legyen ennek vége!

Örömmel sétáljon köztünk a fény, mindenki örömére!

A fenyves

Végtelen csönd mélyében

Ülök az óriás fenyves közepében

Illat orgiájukból szippantva szédülök

Hatalmasságuktól benn megrendülök

Méltóságteljesen zúg a fenyves

Tűlevelük esőcseppektől nedves

Rezegve táncolnak a levelek hegyén

Varázsos koreográfiájuk kész költemény

Lábaiknál apró tűhalom az avarszőnyeg

Talpig zöldnek születnek és úgy is nőnek

Mélyzöld palástjukat le nem vetik soha

Kínálgathat bármit ősz és tél koma

Gyantájuk a – könnyük – kéregből fakasztják

Tobozaik hadával a tévelygőt olykor megdobálják

A középkorban fiatal fenyőt vágtak ki Jézus tiszteletére

Így emlékezve, fiatalon keresztre feszítésére

S mikor a többi fa, mind dideregnek, fáznak

Tél úr minden csapásának büszkén ellenállnak

Fáj ugyan nekik, mégis mindig megteszik

Gyermekkorunk legnagyobb örömét rájuk díszítik

A formula

Forma a szónak nem szabhat gátat,

Ha arcot nem mutatsz, mutass hátat!

Formulák közül melyiket választod?

Senki ne szóljon be, majd te megmondod!

Nem az irka-firka a lényeg,

Akad-e benne megbúvó lélek,

Terem-e benned szemernyi jó,

Amire azt mondhatjuk, no, ez mondanivaló!

Állást foglalsz-e, mindegy ki mellett,

Te majd eldöntöd, ki is vezesse lépted,

Pokol vagy menny, mindegy, ki is az úr,

De ne váltson irányt, ki a papírért nyúl!

Sosem a forma a lényeg, mindig a tartalom,

Lehet ordítva – mocskos szóval – szeretni, jól tudom,

Bizsergetően hízelgő nyelvezettel örvendezni, halálodon

Zokogva leborulnak, ám úgy sem látod, így szemét köpet landol a sírodon.

Ha kötött formában kéne írnom, talán bele sem kezdek,

Kötél nem való az agyamban zsongó kerekekhez,

Az egyenruhákat sohasem szerettem,

Nehogy már a forma határozzon meg engem!

A Föld forog

A Föld forog,

Az „aljanép” nyomorog!

Kufárnak forog a világ,

Nekik terem az „aranyvirág”.

A Föld forog,

A gyomor korog.

Kétpofára zabálnak a krőzusok,

Pofájuk sarkából a zsír csorog.

A Föld forog,

Sokan vagyunk potyautasok.

Nekünk már semmi nem jár,

Éljen a király, éljen a cár!

A Föld forog,

Nyomorgó éjjek, kolduló nappalok.

Kinek dolga lenne a felemelés,

Kifoszt, röhög, és ennyi az egész!

A Föld forog,

Gyorsítsunk rajta egy nagyot!

Leperdülnek róla a dagadt kőgazdagok,

Élhetünk békében, mi lepukkant alakok!

A függöny mögött

A függöny lemegy, kialszanak a fények,

Vége a vakító rivaldafénynek.

Igaz, abban nem éltem tán soha,

Jutott egy kis fénypászma, de az is maga volt a csoda.

Talán megtanultam:

Becsületért kiállni!

Talán megtanultam:

Tisztességgel parolázni!

Talán megtanultam:

Ölbe venni a kisdedet!

Talán megtanultam:

Segíteni az elesett öreget!

Mindezeket megtanultam-e?

Őszinte legyek? Nem tudom.

Szép is lenne, ha én harsogom,

Megítélni engem, nem az én feladatom!

Ítélkezzenek, kik velem voltak a színpadon,

Ha a vizsgán átmegyek, köszönöm, ha nem, ott a kínpadom.

Tán törjenek kerékbe, tán ültessenek tüzes trónra,

Időmet visszatekerni nem tudom, ez nem egy olyan óra.

Talán meg kellett volna tanulnom:

Élre állni!

Talán meg kellett volna tanulnom:

Egy néppel kezet rázni!

Talán meg kellett volna tanulnom:

Bátor gyermeket nevelni!

Talán meg kellett volna tanulnom:

Öregeknek békét lelni!

Felhangzott: Vége csapó! A függöny két fele összecsattan!

Elindulok a tűzorkán felé, lábbal egy papírdobozban.

Biztosan tudom, holnap nem ettől lesz hangos a média.

Miért is lenne, semmi nagy dolog csak „Finita la komedia!”

A hegedűs

Mindig csodáltam az öreg zenészt,

Reggelente a templomkert bejáratánál, elfoglalta helyét.

Bármikor, arra jártam kicsit hallgattam,

Kalapját mindig a fején láthattam.

Soha nem a földre tett kalpag volt a lényeg,

Egyszerű emberként élvezte, a népeknek zenélhet.

Szemében mindig szent láng lengedezett

Szája sarkában kis mosoly rejtezett.

Kérdeztem: Azért itt, mert zenéddel erősíted az ember hitét?

Nem – felelte –, azt akarom, tudják, Isten álmodta a zenét.

Fogta hegedűjét és kínálta az ezerféle zenét és dallamot,

Úgy és olyat, amilyet tényleg csak Isten álmodhatott.

Közben nevetett és bólintott, s köszönt mindenkinek,

Kalapjára mutattak – tegye maga elé –, fejét rázta és nem tette meg.

Gyakran erre járók már jól tudták, miért teszi,

Ember, ember szeretetét így fejezi ki!

Elmosolyodtam, átelemben volt egy családi étterem,

Főnökövél megbeszéltük és örömmel segített nekem.

Pincér, asztal, kockás abrosz és az étek,

Elé tettük, invitáltuk, közénk ült, és könnye csorgott a vén zenésznek.

A holnapok

Szeretem a holnapot

Mindig új reményt adott

Szeretem a holnapot

A mába be nem avatkozott

Szeretem a holnapot

Reménytelibb, mint a tegnapok

Szeretem a holnapot

Jövőre táruló ablakok

Szeretem a holnapot

Nem hitegetett, nem oltogatott

Szeretem a holnapot

Hazugságot nem hangoztatott

Szeretem a holnapot

A holnaputánra nem mutogatott

Szeretem a holnapot

Tegnapelőttre soha nem hivatkozott

Szeretem a holnapot

Miként a Holdat és Napot

Szeretem a holnapot

Mint minden ragyogó csillagot

Szeretem a holnapot

Megelőzi a holnaputánokat

Szeretem a holnapot

És odáig mutatja az utat

Szeretem a holnapot

Mit el nem tékozolhatok

Szeretem a holnapot

Álom nélkül, mert azok sokszor álnokok

A kapum meg a kulcsa

Időm lejár, kihunynak a fények,

Köröttem se angyalok, se lidércek.

Ülök magamnak a szokott sziklán,

Emlékek hada nap mint nap tör rám.

Alattam a mélyben, villódzva kavarognak,

Nézem, milyen tegnapot tartogat a holnap?

Van, hogy bicebócák vagy katonás a léptük,

Nekem olyan mindegy, oda vagyok értük.

Néha szerelem kavarog a mélyben,

Másszor olyan barátság, mint csak a mesékben.

Meglehet e kútnak a mélyére nem érek soha,

Mindig akad, villanásnyi emlék, mi oson is tova.

Bánom-e? Nem, majd előkerül az a beste,

Lehet csak egy kiégett izzó, egy régi karácsony este.

Egy félmosoly – varázsos lánytól – a buszon,

Szívmelengető, bár többé nem láthatom.

Mögöttem az út. Előttem? Már semmi nincsen.

Talán csak egy utolsó kapu, kulcsa ott lóg a kilincsen.

Kinyitom a kaput s jó nagyra kitárom,

Majd megfordulok és magam mögött gondosan visszazárom.

A kaszás

Halál a kopogtató és rettegett nagy kaszás

Ki ezt kitalálta, kéne neki vagy ezer maflás

Nem más, mint egy sunyi undormány, féreg

E kaszás dumától agyam tolul és felhorgad bennem a méreg

Egy ótvar és settenkedő bűzhödt lárva

Háborúkra, szerencsétlenségekre nyálcsorgatva várva

Mindegy neki aggastyán vagy éppen kibújt csecsemő

Világ rondája vagy a földön a legszebb nő

Kúszik, tekergőzik, sunyin minden életbe beles

Fikakarcnyi rést talál, már támad is ez a szemét beles

Imát és fohászt szerettedért hiába is mondasz

Egyik sem lesz e tekergő nyálféreg előtt hatásos torlasz

Ha meghitt csöndben alszol vagy félelemtől üvöltve zuhansz

Mert tréfásnak találta vonat alá lökni egy belőtt suhanc

Neked olyan mindegy, te bűzt okádó rothadó lárva

Már ott is teremsz, az utolsó dobbanásra várva

Mocskos, undormány és bűzhödt pofájú féreg

Nem számít, ember, állat, a legszentebb dolog az ÉLET!

Még hogy a kopogtató nagy kaszás?

Kiagyalójának nem ezer, de százezer MAFLÁS!

A kereszt 1.

Krisztus cipelte a keresztet,

Látta útján az összes felsegítettet.

Nem akart és nem is tett csodát,

Felsegített minden elesettet, kit útján talált.

Krisztus cipelte a keresztjét,

Békességre s alázatra tanított minden keresztényt.

Most itt vonszolja magát bokáig a porban,

Könnycsordulva nézi a gúnyolók hadát maga mellett a sorban.

Krisztus cipelte a keresztet,

Szenvedését látva akadt könyörületes, ki segített.

Másik bátor is volt, ki kendőjével letörölte homlokát,

Könnytől, izzadtságtól, s letörölte az út mocskos porát.

Krisztus cipelte a keresztjét,

Felidézte közben minden szerettét.

Vonszolta és közben hallotta az Atyát,

Ki lelkébe és szívébe adta hitét és gondolatát.

Krisztus cipelte a keresztet,

Fejébe húzták a töviskoronát, zokszót nem ejtett.

Felszögelték, megfeszítve a keresztre,

Könnye vére folyt, ám tekintetével hívő népét kereste!

A kereszt 2.

Nekem megvan a saját keresztem,

Lelkem falára magam szegeztem.

Nem leszek hamis próféta, nem hirdetek igét!

Ha olyan! Tisztelem bárki, bármilyen hitét!

Mi az én hitem? Ezt soha ki nem adom!

Én hitem, én ügyem! Elszámolással magamnak tartozom!

És igen a keresztem még nincs kész,

Hitpuzzle-ömből hiányzik még pár rész!

Járom az utam, nézem az utat, és hiszem,

Ha alaposan figyelek, a hiányzó részeket meglelem.

Kerge koldusként nem üvöltözöm sem tézist, sem antitézist,

Csöndesen figyelek mindent – megtartom magamnak –, mint szintézist.

Kicsi – amolyan egyszemélyes – hit az én hitem,

Bőven megférek vele Isten „tenyeriben”.

Beszélget is – az Öreg – velem, emberbarátjával,

Mikor a halandó lékeknek már túl sok baja a világával.

Saját hitem, magam keresztje, én fabrikálgatom,

Igaz, mindőtöktől kaptam egy-egy részt hozzá eddigi utamon!

Csúnyán vagy szépen kéred? A darabkát vissza nem adom!

Rakosgasd össze a sajátod! Megéri! Ez az én talapzatom!

A király jól öltözött!

Várom, hogy eljön a fényhozó,

Fényében izzik az igaz szó!

Hamis próféciák vinnyogva menekülnek,

Ám bűneik soha el nem évülnek.

Sötétbe taszítani egy egész népet,

Így nyugodtan síbolhatják a pénzed.

Hazug szavaik ürességtől konganak,

A lényeg – elhidd –, magasra tartanak.

Plakátok üvöltik: Dübörög a gazdaság!

A valóságban, némán oson a garázdaság.

Gazdag ország, BILLIÁRDOS a gázszerelő,

Kórházi műtőkben se klíma, se klímaszerelő.

Légkondi sehol nincs, csak a palotákban,

A beteg – mert az mert lenni – dögöljön a kórházi ágyban.

Hajdanán Bartók és Kodály hirdették a magyart,

Ma? Vérbeli „infujencer” akasztja Pesten nyakába az agyart!

Migráncs főrendező a Nemzetiben, Marxot rendez,

Nemzeti sírkertünkben még a volt komcsi is pörög és öklendez.

Ízléstelenség az ízlésen dögmély nyomot hagy,

Oly nemzet lettünk, hol Győzike és Kis Grófo oktat.

Milyen dolog is az, ha a király meztelen?

Itt jól, drágán öltözik a király, de népe esztelen!

Remélem, a fényhozó az agyakat megvilágosítja,

S pökhendiék, olyan maflást kapnak, a fal adja vissza!

A moha

Künn vagyok a szeretett erdőn

Semmi célom, csak úgy tekergőn

Hallgatom levéllel susogó beszédüket

Öreg tölgy az ágaival, reccsenve nevet

A csemeték leveleikkel, lepcseskednek

Régi aforizmákra, vidoran levelet öltögetnek

Öreg tölgy kérgén megszólal a vele idős moha:

Vegyél vissza ágacskáidból csemete koma!

Erdő-mező lakói jobbra-balra dőlnek a nevetéstől

Öreg kéreg kapaszkodó moha fenyítéstől

Még a tavalyi avar is belekap a szélbe

Megpörgeti magát nagy jókedvébe'

Kicsit odébb, a rekettyésben is rötyögnek

Mekkora arca is van ennek a moha öregnek

Moha úr is mosolyog s kapaszkodik az öreg tölgybe

Történjék bármi, el nem engedi, hisz ő a szíve hölgye

Vén tölgyünk kicsit sem bánja a kitérőt

Átenged egy fénysugarat, megsimogatva a nyelvöltőt

Meglehet, miből kinőtt, az bizony az ő makkja

Ha már nagyon megvénül, ő lehet az utódja!

A nagy regény

Lassan hatvanhét évet éltem.

Ez az én nagy regényem?

Elbuktam, felálltam és továbbléptem.

Ez az én nagy regényem?

Százszor riadtam, ezerszer féltem.

Ez az én nagy regényem?

Éltem asszonynak, gyereknek éltem.

Ez az én nagy regényem?

Köptem a múltra, a holnapra néztem.

Ez az én nagy regényem?

Szerettek, szerettem, ezerképpen égtem.

Ez az én nagy regényem?

Bújtam szép, még szebb lány ölében.

Ez az én nagy regényem?

Fetrengtem kínban, elfolyt a vérem.

Ez az én nagy regényem?

Kértek szépen, én is szépen kértem.

Ez az én nagy regényem?

Tépett az élet, én az életet téptem.

Ez az én nagy regényem?

Félek a végtől, volt közel a végem.

Ez az én nagy regényem?

Szerettem népem, lehet, engem is szeretett népem.

Ez az én nagy regényem?

Szent nem vagyok, nem is volt szent beszédem.

Ez az én nagy regényem?

Nem igazán bántottam, de megértem a pénzem.

Ez az én nagy regényem?

Ha adtam, sosem méricskéltem.

Ez az én nagy regényem?

Igaz, kérni, nem szívesen kértem.

Ez az én nagy regényem?

Megköszönni mindig, hálálkodni sosem.

Ez az én nagy regényem?

Ha tudtam, vettem, ha nem, reménykedtem.

Ez az én nagy regényem?

Életem? Élem, amíg élem. Végig, ezt remélem.

Nem írom, élem a nagy regényem!

A naptár

A naptár komótosan és lassan ballagott

Nagy, okos fiúcska voltam, ki sosem hallgatott

Mondtam is Anyának, tépnénk ki pár lapot

Hirtelen itt lenne a Karácsony, ki már a kertek alatt lopakodott

Nevetve nézett rám a szigorú Anya:

Nyakleveshez, mit szólnál, kiskoma?

No hiszen, ha annyi nyakast kaptak volna minden gyerekek

Földünkön lettek volna a legboldogabb gyerekseregek : )

Így aztán a lapok, ólomlábakon peregtek tovább

Én meg türelmetlenül vártam a sok ajit és a finom vacsorát

Észre sem vettem, de elkezdtek felgyorsulni a múló napok

Asszonyom lett, majd sorban jöttek a kis slapecok

Jött egy Karácsony, majd hirtelen egy másik

Körbeültük az asztalt, jó nagy volt és majdnem ovális

Természetesen munkával teltek a hétköznapok

Hinnye, ennek mindjárt kész kell lenni, nosza kapkodhatok

Aztán? Eljött a nyugdíj, elmaradt a munka

Ülök az asztalomnál, szerszámok a sutba

Villanásra lehunyom szemem, és láss csodát

2014-ről 2024-re változtatták a naptár számsorát!

A Nyáj

Vártam a hajnalt rettegve,

Tudtam, rávilágít a förtelmekre,

Megmutatja azokat a gyötrelmeket,

Mik az emberi lélekbe verik a gyökereket.

Embertelenebbé teszik az embert,

Kit az Isten, emberi létével megvert!

Néha jobb lenne marhaként füvet legelve,

Vagy akár fűként, csak a bőgő marhákat félve.

Igaz utunkba emberként is elég marha akad,

Bár dühödt bika nem oly aljas, mint mi az embermarhából felfakad.

A bika dühödt s eltapossa, ki neki ártott,

Míg az emberállat vágya – mindig az –, ki ártatlanul áll ott.

Egyszerűbb a bamba birkanyájat sz@rvélre hányni,

Mint ugyanezen birkák mellé, védelmező emberként kiállni.

Persze, nem aranyos ugrifüles banda csap le a nyájra,

Kiéhezett farkasfalka, fogat villantva, kiéhezve a vér szagára.

Ilyenkor sokkal egyszerűbb, bávatag baromként elfordítani fejed,

Jujj – csak ne lássam –, rám szavazó nyájam vérben hempereg.

Elballagsz, vezérként vezéreikkel sunyin parolázol,

Félrefordulva röhögsz, mi is maradt a téged magasra emelő nyájból!

A Preatorium előtt

Jézus ott állt Pilátus előtt a porban,

Hallotta, a szögeket verik a keresztjébe sorban.

Nem félt, fel sem emelte tekintetét,

Cipelt már nehezebb terhet, az Úrtól kapott hitét!

Vitte az emberek között járva, vitte magával,

Mesélt róla, de leginkább elől járt jó példával.

Mindig tudta – tett nélkül a szó –, csupán maszlag!

Mit sem ér, mint a mezőn hagyott, már kicsépelt asztag.

Nézte a keresztet, nagy volt, megfeszítőn hatalmas,

Tudta a Kálváriáig hosszú lesz az útja – ha végig nem járja –, szánalmas!

Hitt benne, a kereszt súlya nem lehet nagyobb, mint hite ereje,

A kereszt „csak” nehéz, a hit Isten szeme és tenyere.

Természetesen félt, tudta, iszonytató fájdalom várja, de nem akart kudarcot.

Hívei előtt, utolsóként, nem akart hagyni üvöltő szájat, zokogó arcot.

Állt az izzó porban a gúnyosan mosolygó Pontius Pilátus előtt,

Ki azt hitte, kiirtja a hitét, pedig az már az emberek szívébe s lelkébe belenőtt!

A Preatorium előtt lehajolt, vállára vette a keresztet,

Pilátus csak intett, s egy gúnyos köszönést még eleresztett.

Jézus utoljára kihúzta magát, pedig alig bírta a Kereszt súlyát,

Mosolyogva felnézett az Atyára és a Golgotára, megkezdte utolsó útját!

A sivatag tenyerén

Ketten ültünk a sivatag közepén,

Ketten ültünk, a jó Öreg meg én.

Körénk gyűltek volna, minden angyalok,

Ám az izzó hőségben, szárnyuk majd lángra kapott.

Ültömben főttem a saját levemben.

Az Öreg mosolygott mellettem.

Kezébe vette izzadó kezem,

Miként is vagy, én emberem?

Nem beszéltünk, hallgattunk nagyokat,

De hozzám dobott egy gondolatfonalat.

Azt bogozgatva csibészesen felnevettem én,

Akkor most mi ülünk a sivatag tenyerén?

Meglegyintett barátilag, ahogy szokott,

Ezt szetetem benned, ezt a bohócot.

Átfogtam vállát, igaz, te vagy a Mindenható,

Mégis simogatás a legyintésed, s ez olyan megható.

Ültünk ketten a sivatag közepén, hallgattunk nagyokat,

Egymásra mosolyogva, bogozgattuk a gondolatfonalat.

Mégis, mi volt a legszebb az egészben?

Napkeltétől ültünk napestig kéz a kézben!

A STRAND!

Mikor a 28° jelentette a kánikulát

Minket köszöntött a nap, mint a Strand Urát.

Reggeltől estig a „medanszékban” lebegtünk

Szemünket, pompázatos csajokon legeltettünk

Dél körül, elugrottunk a platánfás „Brüfébe”

Korgó gyomrunkba, strandlángost betéve

Kisérőnek toltuk a „málnaszőrt” és „dzsaffát”

Ezzel dobva fel az ifiurak napját

Hülyültünk, bár a hülyeségen kívül mást is csináltunk

Például a dögönyözőbe hosszasan beálltunk

Minden medencét szerettünk, ám az igazi a nagy medence volt

A 2,80-as, miben elől beton, de hátul igazi kavics pózolt

Parti padjain ülve toltuk a baromságot agyba meg a főbe

Urak voltunk – nem ciccegtünk –, beszóltunk egy-egy jó nőre

Indult a szóló: Micsoda nő, kész csoda!

Mire a leány, mindent domborítva tipegett tova

Mire felbődült a kórus: Na szép, nem láttál még ilyen csodát?

Mi meg idáig érezzük a csoda lábszagát!

Egyszerűek voltunk? Ja, mint egy faék!

Titkon megőrültünk, mind egy ilyen csajért

Hajh, a drága jó Gyula, a kicsire nőtt nagy barát

A 2,80-asban áztatta mindkettőnk magát

Tapostuk a vizet talpalva rendesen

Így összefont karral fenn maradtunk a felszínen

Jött egy kapatos és bunyesz atyafi, kissé dülöngél

Hé, suhancok, itt a víz csak nyakig ér?

Azon lendületében beugrott, elfeledve, úszni nem tudott

Igen rendesek voltunk a Gyulával, kimentettük, mikor fuldoklott

A nap végén jól kiáztatva magunkat battyogtunk haza

Olykor a standi csajokra gondolva, elől kicsi volt a gatya

Aludtunk valamicskét, bár nagyon vártuk a napkeltét

Fürdőgatyát ragadva, újra boldogíthassuk a Strand népét

P.S.:

Zárójelben a legrosszabb Strandi élményem:

A melegvizes medencében lustizva fürdőztem

Tombolt a 28°-os rettentő kánikula

Hirtelen szembe lebegett velem egy igen méretes ku... kaki... la!

A szél dala

Halkan mondom el

Súgom, a szél úgyis fülel

Megtalál minden fület

Elviszi az üzenetet

Ki toporzékolva üvölt és ordít

Arra már senki figyelmet nem fordít

Elég volt a fellengzős, harsogó beszédből

Talán többet értenek a suttogó széléből

Nem lesznek fényesre suvickolt és gigerli szavak

Helyettük megfelel sok jó és szép emberi gondolat

Lehet, a világ szebb lesz, ha szélben lobog a hajunk

Tudom – örömmel viszi – mit egymásnak suttogunk

Nem és nem lesz suttogó diktatúra

Az ember, kitárja karját a másik felé újra

Feláll és elkezdi járni az új utat

Mit a szélben megbúvó rengeteg érzés mutat

A szél csapong és mindenkire rátalál

Átadja minden embernek az új idők himnuszát

Állunk majd egy hatalmas réten

Lobogó hajjal, egymásra tekintünk, mint régen

A szürke minden szürke árnyalata

Szürkék a felhők, szürke minden

Ennél szürkébb szürke, biztosan nincsen

Szürke a nap a szürke házak között

A szürke hegylánc szürke fátyolba öltözött

Szürkék az emberek, szürkék a vágyak

Mit szürke ajtók mögött szürkén elhálnak

Szürke szerenád a szürke éjben

Szürke nő kihajol a szürke erkélyen

Szürke mellkasban szürke szív dohog

Szürke szívben szürke vér csobog

Szürke álmokba szőtt szürke hazugságok

Szürke lélekben megbúvó szürke álnokságok

Szürke táblán szürke bábuk ölik a szürke királyt

Szürke négyzeteken menekül két szürke király, majd szürke halált kiált

Szürke égben szürke madarak szürke átkot kárognak

Szürke fákon szürke társaik még fekete hollókat szaggatnak

Szürke köd mögött még szürkébb köd hömpölyög

Szürke éjben, ki nem találom, mi van a szürke ködök mögött

Szürke kapu becsattan, szürke zár bekattan, állok a szürke udvaron

Ebben a szürke mindenségben, a kivezető szürke lépcsőházat, nem találhatom

A tölgyes

Meghitten ülök a tölgyek ölén,

A nap cicázik arcomon, övé a fölény.

Egyszerűen és simán „csak” boldog vagyok,

Erdő a lelkem, itt bármikor lenyugodhatok.

Nézem a vén tölgyek kéreg erezetét,

Rejtegetnek sok évtizednyi mesét és regét.

Olykor vén bolond módra átölelem őket,

Többüket ismerem, hisz velem együtt nőttek.

Fölnézek, kitakarják a nyári tüzes eget,

Hűsítő árnyékot adva, űzik el a nagy meleget.

Lábam alatt szárazon roppan az őszi avar,

Bebarnult – nem ezerszínű – mint kavargott tavaly.

Illata is változott, de bánja a fene,

Megmaradt benne egy kicsit az ősz emlékezete.

Nézek fel, nézem az ág és levél rengeteget,

Egy-egy kapkodó makk, véletlenül leesett.

Lelkem kitárul, elnyeli az erdő hangját és illatát,

Túlcsordulok, vénülő kezemmel egyenként ölelnék, minden fát.

Hazaértem, megülök és várom a csillagokat,

Némelyik fényét átengedik az öreg lombok, s az majd utat mutat.

A zenélő EGER: Múltlapozó!

Alszik a város, kihaltak az utcák,

Könnyes szemmel lapozom, emlékeimben az összes utcát.

Oh, tudom, nem mindben történtek hatalmas dolgok

Sokszor „csak” összefutottunk, kisvárosi nagy barátok.

Akadt persze jól bejáratott, cimbizős helyek,

Lehet feledni, Pisti öcsém nagy asztalánál a fejtágító beszélgetéseket.

Nem mindig a csajokról és a piáról szólt minden,

Vitattunk dolgokat, mi volt és már nincsen.

Boncolgattuk egymás ilyen-olyan világnézetét,

Esetleg sűrűsödő cigarettafüstben, kerestük egymás tekintetét.

Legbelül – persze – mind világmegváltónak készültünk,

Sokan beleszürkültünk, alámerültünk vagy felsültünk.

Ide sorolnám a Szilágyi – anno – KISZ klubja szombat estéit,

Duma talán kevés volt, ám jópáran hallgattuk egymás zenéit.

Lelkesen tártuk fel az új zene kínálta kapukat,

Győzködés nuku, mindenki magának választotta az utakat.

Ne feledjük, ezek még a 70-es évek, azoknak is az eleje

Nyet net, no pláne „dzsatubi”, és a város sem volt lemezboltokkal tele.

Jó zenét beszerezni, Pestiába szólt a túra,

A Lengyel és az NDK boltokba, hol dühöngött a kultúra

Zsebpénzt félre meg vagont pakoltunk a hétvégén,

Felszöktünk Pestre és lemezekkel tértünk meg az út végén.

Persze ment a királykodás: Ezt hallgasd, tesó!

Jó a tied jó, de ez az igazi „white” filnek ez való.

Beszóltunk és arcoskodtunk, igazán nagyokat,

Erőlködtünk, de nem tudtuk eltakarni felsült arcunkat.

Hátba vertük egymást, lepacsiztunk, majd összekacsintottunk,

Persze „bosszút forralva”, a következő nagy dobáson agyaltunk.

Ha már a 70-es évek elejére kalandoztam,

Másik frenetikus élményem megosztom nyomban.

Főiskolán a szokásos, híres gólyabálon

Megakadt a szemünk a zenét toló 4-5 lányon.

Nem volt még Pataki, sem a Kör közepén állok,

Az Edda lányzenekarként 4 lány, 1 fiú felállásban állt ott.

Nagyot fordult azóta a világ, a „tyUFÓk” elrabolták Attikát,

Megjárta széltében és hosszában az egész Galaktikát.

Hinnye, ha már zene, ki nem maradhat a feledhetetlen páros,

Akikre igen büszke volt akkoriban a város.

Két lemezlovas csoda! Kik orsósok voltak,

Történelmünk két csodája, kik dizsit szalagokon toltak.

Colos a katonai középsuli igazi sztárja,

A másik? Az Egri nők bálványa, mindenki Pufi barátja.

Akkoriban, sem volt vasárnaponként sulika,

Egész héten zenéket vágtunk, majd szombaton 2 orsóssal nyomult a bulika.

Volt-e emlékezetes? Nem egy, nem kettő, de sok,

Ma is látom, mikor a Döme és Colos ballagott a katonaisok.

Akkora lett a tömeg, abból lett a sokk,

A pinceklub olajfestékes falán folytak a lecsapódó izzadtságpatakok.

Na én vénember, jól elkalandoztam,

Az utcák nevére nem figyeltem és nem soroltam.

Érdekel? NEM! Az bizony nagyon szegény lehet,

Kit olykor nem ragad el az emlékezet.

Katonásra sikeredett a vége, így hát: Jelentem

Az utolsó vágás két szalagját máig megőriztem!

Így, ha repetáznánk, az Egyiptomi utazással indulna a bulika,

Falon folyó izzadságig, meg sem állunk ÚGY BIZ'A!

Affér

Nem egyszerre dobban,

Nem együtt lobban.

Affér a szívekben,

Affér a szívünkben!

Nem egyszerre nyílik,

Nem közösen izzik.

Affér a szívekben,

Affér a szívünkben!

Nem kulcsolódik össze,

Nem forr egybe.

Affér a szívekben,

Affér a szívünkben!

Nem egy dallamot szólunk,

Nem beszélünk elhallgattunk.

Affér a szívekben,

Affér a szívünkben!

Nem együtt lépünk,

Nem egyazon úton lépünk.

Affér a szívekben,

Affér a szívünkben!

Nem ölel a két karod,

Nem kitárva, lógatod.

Affér a szívekben,

Affér a szívünkben!

Nem egyszerre utazunk,

Nem közösen zuhanunk.

Affér a szívekben,

Affér a szívünkben!

Nem csók ízű a szám,

Nem mintha, nem hagynám.

Affér a szívekben,

Affér a szívünkben!

Affér a szívekben,

Elfér a létünkben?

Affér a szívünkben,

Elfér a lelkünkben?

Ahogy...

Ahogy megölellek,

Mesélek lelkednek.

Ahogy átkarollak,

Tudod lesz holnap.

Ahogy nézlek

Szememben az élet.

Ahogy dörmögök,

Füledben öröm hömbölög.

Ahogy tarkód harapom,

Elhagy az én tudatom.

Ahogy szádat csókolom,

Ízed mohón kóstolom.

Ahogy szíveddel molyolok,

Színpompásak a tegnapok.

Ahogy derekad átfogom,

Tapsikol gondolatom.

Ahogy hangod hallatod,

Tengermély a mondatod.

Ahogy rám néz a szemed,

Minden rosszat elfed.

Ahogy arcod kacag,

Benne ősz s tavasz.

Ahogy borzol a szél

Lebbenése nyárról mesél.

Ahogy te nevetsz,

Nem nevet úgy Senki!

Ahogy te ölelsz,

Nem ölel úgy SEnki!

Ahogy te nézel,

Nem néz úgy SENki!

Ahogy te szólsz,

Nem szól úgy SENKi!

Ahogy te szeretsz,

Nem szeret úgy SENKI!

SENKI!

Alagút

Hangtalan éjben,

Hallgat a lélek.

Csöndes fényben,

Néma az ének.

Mozdulatlan árnyak,

Lebénult lábbal.

Dermedten vágynak,

Futnak a világgal.

Ölelő karok lekötve,

Bilincsbe börtönözve.

Virág nincs közte,

Nem szerelem, börtönözte!

Nem áll csókra,

Zárt a száj.

Színe sápadt hóka,

Csak zihál.

Szemed mélye tompa,

Színe megfakult.

Alja már csonka,

Csak egy alagút.

Alkonypír

Az alkony pírja –

Mélybíborba pirulva –

Figyelte szépségedet.

Ilyen csoda lehet?

Hitte az ő pírja a legszebb,

Most látta bíborban a tested.

Kinn álltál rejtett balkonon,

Méláztál a vöröslő alkonyon.

Te őt figyelted, ő meg téged,

Kettő az egyben szépséget.

Alkonyfény a falakon csorog,

Tested bíbor, bársonyt forog.

Ülök az erkély sarkában,

Fürdetem szemem a látványban.

Nyugvó nap mágikus fénye,

Igézést lobban a kedves testére.

Bűvölt szívem hangosan dohog

Szemem lángot lobog.

A balkon élettel telik.

A varázs? Ölembe telepedik.

Állj

Állj elém

Ha eléd állok

Állj elém

Ha rád kiáltok

Állj elém

Ha nem lát szemem

Állj elém

Ha érintésed keresem

Állj elém

Ha mögötted állok

Állj elém

Ha rád találok

Állj elém

Ha tárul kezem

Állj elém

Ha csüggedten érkezem

Állj elém

Ha rettegve félek

Állj elém

Ha ajtódon belépek

Állj elém

Ha elönt a méreg

Állj elém

Ha rág a féreg

Állj elém

Ha szívem hallgat

Állj elém

Ha megyek a falnak

Állj elém

Ha éget a nap

Állj elém

Ha a hév elkap

Állj elém

Ha elvesztem énem

Állj elém

Ha nem találom. Én nem!

Állj elém

Ha rám fagy a magány

Állj elém

Ha életem talány

Állj elém

Ha előttem a helyed

Állj elém

Ha más helyet nem találok neked!

Állj fel

Állj fel,

Hogy messzebb lássál!

Állj fel,

Hogy messzebb látszál!

Állj fel,

Ha lábad még bír!

Állj fel,

Sok körötted a sír!

Állj fel,

Ha aljasak az emberek!

Állj fel,

Az aljasok, ne nyerjenek!

Állj fel,

Ha a félelmet ültetik!

Állj fel,

Ha messiás nem születik!

Állj fel,

Ha a keresztet pénzért veszik!

Állj fel,

Ha a hívőt a hittel csak hitegetik!

Állj fel,

Ha az írott szó csak maszlag!

Állj fel,

Ha könnyezve kérik, azt add!

Állj fel,

Ha görögnek a kövek!

Állj fel,

Hogy megállítsd a hegyet!

Állj fel,

Ha bömbölve zúg a folyó!

Állj fel,

Ha süllyed a Megváltóval a hajó!

Állj fel,

Ha a lélek távozni készül!

Állj fel,

Lásd őt mindig vendégül!

Állj fel,

Ha megszakadnak a szívek!

Állj fel,

Lángoljon kezedben a tied!

Állj fel,

Ha reszketeg a kezed!

Állj fel,

Ha már nem lát a szemed!

Állj fel,

Ha már süket a füled!

Állj fel,

Mert mindezeket, akkor is meg kell tegyed!

Álomfelfejtés

Felfejtettem az álmom,

Gondoltam alatta a szebbet találom.

Nem lobban mágikus álom,

Csak a semmi sötétségét látom.

Komoly erőfeszítés volt felszedni a takarót,

Hittem, azért ily erős, mert alatta lelem a rejtegetnivalót.

Ám csak üres sötét várt, a süket való,

Megtört szemekkel bámult rám, mint egy vén csataló.

Nincs éjsötétben villanó szárnyalás,

Nem jön szembe egyetlen meghitt állomás.

Csönd rikolt némán odalent a mélyben,

Óvatosan tapogatózom, félve a térben.

Sötét folt villan a tükörterem falán,

Tükörképek sora lenne az élet. Talán!?

Nézem-nézem és újra-újra látom,

Mint ugráló filmkockák sorát a vásznon.

Mit felfejtettem, visszavarrom pelenkaöltéssel,

Megkopott rutinnal, már kissé remegő kézzel.

Maradjatok csak ott régi álmok,

Estére varázsost majd én kitalálok.

Álomálom

Ha végigalszom egy életet,

Legalább, álmodjak szépeket!

ÁLMODJAK:

- hintalovat, mi nyihog

- öreg ajtót, mi nem nyikorog

- kiskutyát, mi madár hangom ugat

- lilára mázolt, repülő nyulat

- fűzfából árnyas, pihentető lugast

- miben már egy gerlepár gubbaszt

- hercegnőt, ki megkéri kezem

- szomszéd lányt, kinek én esedezem

- tűzoltókocsit – dolga nincs – mindig áll

- jó szomszédot, ki sosem kiabál

- egy lábú sárkányt, mi biceg

- óriás anakondát, mi pöszén sziszeg

- szerencsemalacot, mi négylevelű lóherét röfög

- sündisznót, mi ezen hangosan röhög

- rózsalugast, mi világot termett

- ezerszerszépet, ki e világgal telt meg

- kenyérfát, hol nem volt majom

- majomfát, hol kenyér csüggött az ágakon

- szerelemből szőtt, ragyogó sátrat

- itt sosem ütötte fel fejét a bánat

- hazug, kígyó nyelvű ébredőket

- nem mindig sikerült rajtakapni őket

- igazat és csakis őszintén álmodókat

- álombarátok lettünk, velük talán sikerül a holnap

- hó alatt alvó, virágos réteket

- virágport sóhajtottak, mikor a hó megrepedt

- az álmokat, amíg csak lehet

- színes sziporkásat, mit elbír a képzelet

Álmodtam is minden szépet és jót

Sok bohókásat, amolyan magamnak valót

Tehettem nyugodtan, hisz nem jelentett tétet

Még senkinek nem jutott eszébe, hogy létrehozza az Álomrendőrséget!

REMÉLEM!

Alvó álmok

Mi lesz, ha elmennek aludni az álmok?

Akkor már csak nagy ürességet látok?

Mi történik velem az álom csodája nélkül?

Lelkem belefeketedik vagy belekékül?

Hova lesznek a nagy együtt csavargások?

Mikor Anyára, Apára a keresztútnál várok.

Látom még felkelni azt a napot,

Mi a várost járva, akkor fölöttünk ragyogott?

Érzem még az illatot? Csiripipinokival, ubisalival?

Előtör-e az emlék mélyből, az Anya terítette asztal?

Ha nem csak alszanak a vágyott álmok?

Régóta álmodom, mi van, ha lejárt a szavatosságuk?

Itt hagynak szó nélkül és örökre,

Fel tudok még kapaszkodni az új csoda álom körökre?

Ha nem sikerül, vajon miként lesz tovább?

Álmok helyett néznem kell a sötét éjfekete oszlopát?

Behunyom szemem, pár álom még biztosan itt marad,

Kiterjesztem álomszárnyam, mi álomföldre elragad.

Szárnyalás közben, ha látok alvó álmot,

Riadót fújok és rákiáltok, ébredjetek álnok álmok!

Angyal tánc

Meghasadt a hajnal, leballagott a földre

Lent már mindnyájan vártak erre az örömre

Minden élők, már nagyon-nagyon várták

Éj után a hajnalpír égre lobbanását

Hisz az angyalok nem táncolnak az éjben

Csak az Isten fényt hozó naptüzében

Ha meglátják, táncra perdül a csapat

Táncukkal borítják a ragyogó égi utat

Angyali kimerültség

Mi lesz veletek, angyalok?

Ha ti is végleg elfáradtatok.

Hagyja Isten, hogy szomorkodjatok?

Netán elvesztenétek, mind a szárnyatok?

Ülnétek ott fenn, kapaszkodva a fellegekben?

Esetleg mindőtöknek lenne helye Isten tenyerében?

Zokogásotok sós óceánná változtatna minden földeket?

Mi lesz veletek, ti nem bűnös emberek?

Kisdeden kívül létezik-e bűntelen ember?

Bűnös, ki hazudik, bűnös, ki ellene szólni sem mer!

Lássuk be, bűn egy skizofrén megszállott és hazug bömbölése!

Ám nem nagyobb bűn-e a tisztán látó néma beletörődése!?

Az őrzőangyal is már belefárad védeni a jót

Irtani az ocsmány bűnt, a végtelen hazug szót

Nincs pihenő, nincs szabadság, nincs percnyi érzelem

Csak a folyvást támadó, otromba sötét förtelem

Sarujuk a förtelem bűzhödt mocskában ázik

Angyal szárnyuk rongyos, hisz egész nap ingázik

Bár angyalszívvel mélyen tisztelik az Urat

Akad olyan tan, mi e földi ganéjból, a megtört angyalnak kiutat mutat?

Angyalok hada

És igen, kérem, vannak Angyalok!

Szárnyak nélkül, s egyikük sem az égen andalog

Nem a felhők szélén lógázzák lábukat

Mindegyikük a munkában majd megszakad!

És igen, kérem, vannak Angyalok!

Legnehezebb pillanatodban lelkéből mosolyog

Tanulni járnak hozzá a fenti angyalok

Mert úgy simogatni, mint ő, egyik sem tudott

Nem barátja volt és nem egy tündéri lélek

Megátalkodott idős hölgy, kibe már hálni jár az élet

Tudta nélkül kilestem azt a simogató áldott pillanatot

És igen, kérem, vannak Angyalok

És igen, kérem, vannak Angyalok

Ráadásul kettő egyforma, mert ikerangyalok

Bármilyen rossz is most a helyzetem

Mosolyomat mosolyuktól mindig meglelem

Egyikük mondta, megbök, mert kell a vérem

Végig varrták már – mások – karom, így előre féltem

Kérdem: Mikor szúr már végre?

Rám nevet, két kémcsőben, itt van már a vére!

Az Angyalokkal egy Tündér is itt ragyog

Nem múlik el nap, hogy rám ne nézne, miként is vagyok?

Kik kimaradtak – elnézést –, felsorolásban rossz vagyok

De bizton állítom: És igen, kérem, vannak Angyalok!

Angyalos

Angyal pihével töltöm a párnád

Angyal pihével töltöm a dunyhád

Angyal pihével hintem az álmod

Angyal szárnyon lebegve álmodsz

Angyalok léptét hagyom a hóban

Angyalláb vet hullámot a tóban

Angyal búvik a nádasok ölében

Angyal ringat dalával a vízben

Angyalok hangolják hangszeremet

Angyalok hada veri vissza énekemet

Angyalok kara súgja szívedbe a dallamot

Angyalok karának karmestere én vagyok

Angyalmanna az étek, mi előtted gőzölög

Angyalok kertjében van a gyümölcsösöd

Angyalok pázsitja simogatja lábad

Angyalkönny szemedből soha ki nem szárad

Angyalságod mellett én leszek az ember