JOANNA COURTNEY

VASKIRÁLYNÉ

Joanna Courtney

VASKIRÁLYNÉ

A mű eredeti címe

Iron Queen

Copyright © 2020 by Joanna Barnden

Hungarian translation © Frei-Kovács Judit

© General Press Könyvkiadó, 2022

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

FREI-KOVÁCS JUDIT

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 452 586 8

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő HORVÁTH ANNAMÁRIA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Apának – örökös első olvasómnak. Hálával és szeretettel.

A törzsi területek örömujjongástól visszhangzottak, amikor Cordelia megszületett. A coritanok harmadik kiválasztott leánya, a saját Deas Matresük; az Anyaistennő hármas megtestesülése. Mindannyian büszkék voltak a szent vérvonalra, amely anyáról leányra szállt – az erő vöröslő folyamára, amely átjárta a népüket –, és most három új méh állt készen, hogy továbbörökítse. És milyen tökéletes teremtmények voltak! Goneril, a legidősebb és legádázabb, akinek tűz folyt az ereiben; Regan, a másodszülött, a legállhatatosabb, aki mindig két lábbal a földön járt; és a szelíd Cordelia, aki selymes volt, akár a patak vize. Mindhárman mások, de a maguk módján mindhárman erősek voltak, és kétség sem fért hozzá, hogy együtt a törzs jövőjének kulcsát jelentették.

Mavelle női törzsfő nagy ünnepséget rendezett. Beacon Hill ősi erődje három napig zengett a lantok, sípok és a vidám nevetés hangjaitól. A dombtető a sistergő vadkan illatos füstjébe burkolózott, és hatalmas tűz fénye világított a vas jelzőtoronyból, hogy felhívjon mindenkit, csatlakozzanak a törzshöz, és mondjanak köszönetet Danunak a nagylelkű ajándékáért.

Én akkoriban még csak kislány voltam, a tizedik nyaramat sem értem meg, és még egy esztendő választott el attól, hogy megkezdjem a tanulmányaimat a druidák között, ám ezeknek a napoknak az öröme ünnepi színekben költözött be az emlékezetembe. Branwen, az örökösnő és újdonsült anya puha párnákon pihent a kis Cordeliával a keblén. Regan a lábánál játszott, Goneril az oldalán ült, és a férje, Lear őrt állt felettük, ahogyan egy igazi társhoz illik. Csodálatos családi kép volt, és istenként tisztelték őket.

Branwen triskele alakú amuletteket tartott a kezében – a jellegzetes hármas spirált –, amelyeket a lányoknak készítettek, hogy jelképezze a hármójuk erejét. A nyakékeket az egész törzs előtt megáldották, majd az asszony a kicsik karcsú nyakába kötötte egy bőrszalagon, hogy mindenki láthassa, és a coritanok földjén csend és béke honolt.

Ám az élet spirálja sohasem szűnik meg forogni, és két évvel később elveszítettük Branwent, miközben egy fiúgyermeknek igyekezett életet adni. Úgy tűnt, az istennő nem szívelte a herceget, aki aprócska, kék kezével magával rántotta a másvilágra a nagyra becsült örökösnőnket. Három napig siratták, és Lear még annál is tovább, hiszen úgy szerette Branwent, hogy hosszú, sötét napokon át mindenki attól tartott, a felesége után veti magát a föld mélyére.

Ám a három kislány még megmaradt – a három értékes hercegnő, tűz, föld és víz, a törzs isteni anyái –, és valahogy átsegítették a nehéz időszakon. Lear a gondjukat viselte, szerette őket, és mellettük állt, amíg nővé értek. És most, hogy Mavelle törzsfő ideje lejárni látszik, a törzsnek szüksége van rá, hogy viszonozzák a sok gondoskodást. Csak imádkozni tudok, hogy készek legyenek igaz vezetőként szolgálni a coritanokat.

Imbolc
TAVASZ
Kr. e. 500

Első fejezet
BEACON HILL, A CORITANOK FÖLDJE
Anagantio; a pihenés napjai (február)

Szemkápráztatóan csillogott a jég azon az Imbolc előtti utolsó napon, amikor Cordelia kilépett Beacon Hill zord épületei közé. Hónapok óta nem járt a központi erődben, és már el is felejtette, milyen sziklás a föld a törzs területének szívében. Szinte érezte, ahogy a lelkek előkúsznak a hegyes kövek és csavart törzsű fák közül, amelyek makacsul meredeztek a bástyák között, emlékeztetve minden emberi halandót arra, hogy hol a helye a világban.

Cordelia elhagyta a birtok közepén álló szent tölgyet, és a csúcson felállított, hatalmas vas jelzőtorony felé tartott. Az erődöt a legmagasabb embernél is nagyobb földsánc védte, de a domb fölé emelkedett, így minden oldalról könnyedén be lehetett látni a törzsi területeket. Még sötét volt, és senki más nem mozdult a sáncok között álló kerek épületekben, az istállókban vagy a mellettük működő műhelyekben. Keleten fényes bronzszínű sáv terült el az ég alján, és a fehér vidék felragyogott. Mintha az éjszaka szunnyadó parazsa megrázta volna magát, hogy felkészüljön az új napra, és Cordelia örült, hogy láthatja a születését.

Megborzongott, majd szorosabban összehúzta a mellkasán a vastag, skót kockás köpenyt, és azt kívánta, bárcsak húzott volna még egy tunikát. A törzsfői házban szinte elviselhetetlenül meleg volt az éjszaka, hiszen a tűzhelyben lángolt a tűz, és olyan sok ember zsúfolódott össze, hogy végül egymás hegyén-hátán aludtak, akár a kiskutyák. Cordelia megesküdött volna rá, hogy még mindig érzi az oldalában a nővérei könyökének lenyomatát, ahogyan oly sokszor, amikor kislány korukban óvatlanul kinyújtózkodott.

A tekintete újra és újra kelet felé tévedt, hátha megpillantja a síkság fölött a saját erődjét Burrough Hillen, de az éjszaka árnya még a földre vetült, ezért Cordelia kénytelen volt a lelki szemeire hagyatkozni, hogy láthassa a kutyáját, Keirát.

Még maradjatok odabent!, kérte a vadászkutya áldott hasában lapuló kölyköket. Még néhány napig maradjatok a jó melegben, amíg visszamegyek, hogy biztonságosan a világra segíthesselek benneteket!

Lehajolt, és a szent földre fektette a tenyerét, hogy a szeretete átjárhassa a talajt. Az ujjai elgémberedtek, de amikor elemelte a kezét, zöld fű virított az érintése helyén, és Cordelia elmosolyodott. A lelkek meghallgatták. Vigyázni fognak Keirára, amíg a törzs köszönti Imbolc első holdját, és Cordelia visszalovagolhat hozzá.

– Dee? Dee, te vagy az?

Cordelia belehunyorgott a sötétségbe.

– Apám?

Lear őszülő haja kócosan meredezett az alvástól, és a szeme félig még csukva volt, bár a szokásos éles pillantással méregette a lányát.

– Csak nem a kiskutyáid után epekedsz, lányom?

– Imádkozom, hogy az anyjuk hasában maradjanak, apám.

Lear a lánya vállára fektette hatalmas tenyerét.

– Azt mondtad, még hét nap hátravan az ellésig.

Cordelia aggodalmasan fészkelődni kezdett.

– Általában így van, de Imbolc holdja talán előcsalogatja őket.

– És ha így lesz, az anyjuk meg persze Solinus majd a gondjukat viselik.

Cordelia felmordult.

– Ez igaz, de Solinus nem ért hozzá úgy, ahogyan én, apám. Nem érez ugyanúgy.

Lear újra megveregette a lány vállát.

– Tudom. Kiválóan értesz az állatokhoz, ahogyan édesanyád.

Cordelia látta, hogy Lear egész testében megfeszül a derengő ég fényében, és megölelte az apját. Csak kétéves volt, amikor Branwen meghalt, magára hagyva a férfit Burrough erődjével és a három kislányukkal. Cordelia csak ködös emlékfoszlányokat őrzött az anyjáról, de az apján keresztül élénken érezte a veszteséget.

– Büszke lenne rád, Dee – mondta Lear. – Ahogyan Gonerilre és Reganre is, de úgy hiszem, a te jellemed áll a legközelebb az övéhez.

Cordelia visszanyelte a könnyeit.

– A nővéreim olyanok, mint te, apám.

– Becsvágyók, lobbanékonyak, és mindig többre vágynak?

– Tettre készek, bátrak, és vezetésre születtek.

Lear lágyan felnevetett.

– Te túl kedves vagy, édesem! És Goneril esetében talán igazad is van. Alig várja, hogy uralkodhasson.

– És így is lesz. Hiszen ő az örökösnő, akinek a coritanok tüze folyik az ereiben.

– És az a legfőbb vágya, hogy a saját céljaira használja fel. De a törzs nem lesz az övé, amíg a nagyanyja el nem hagyja ezt a földet, és imádkozom, hogy ez minél később történjék meg.

– Én is imádkozom, apám – helyeselt Cordelia sietve. Mavelle nőként erős törzsfő volt, de megöregedett. A következő évben betölti az ötvenet, ami tisztességes kornak számított, és míg a jeges hold elszólította szeretett házastársát, Bladdudot, úgy tűnt, ez a Samhain talán ellopja az ő lelkét is. Régóta már csak árnyéka volt önmagának, de Imbolc megújuló fényei talán benne is felragyogtak, mert az utóbbi napokban sokkal élénkebbnek tűnt.

– Tegnap este nagyanyám nagyon is elemében volt – állapította meg Cordelia óvatosan.

– Így igaz, édesem. Amikor a madarakról beszél, mintha visszaköltözne belé az élet.

Egy pillanatra némán felidézték magukban az estét. A törzs tagjai együtt vacsoráztak az ünnepi házban, a saját tűzhelyeikről hozták az ételt, hogy megoszthassák egymással. Hatalmas tüzet szítottak, a kör alakú épületet megtöltötte a gőz meg a száz boldog ember lármája, és Mavelle törzsfő belevetette magát az ünneplésbe, mintha felvillanyozta volna a törzsének energiája. Mindig apró termetű nő volt, de a kor előrehaladtával még inkább összezsugorodott, így a vékony végtagjaival meg az ősz hajával úgy festett, mintha egy lélek járná a táncot a tűz előtt.

– Már közel vagyunk – mondta nekik az idős asszony. – Nem járunk messze attól, hogy meghódítsuk az egeket, és eggyé váljunk a madarakkal.

– Repülni fogsz, nagyanyám? – kérdezte Regan izgatottan, mert imádta a fizikai kihívásokat.

– Repülni fogok, Regan. Mielőtt elhagyom ezt az életet, esküszöm, hogy repülni fogok.

– Talán éppen közvetlenül előtte – jegyezte meg félve Lear, mire Mavelle felnevetett, és meglepő erővel hátba veregette a vejét.

– Legyen hited, Lear! Bladdudnak mindig volt. És tudom, hogy ő ott vár majd fent, és segíts nekem.

Ekkor mindenki felnézett, bár nem láttak mást, csak a füstös zsúptetőt. Bladdud törzsfő, Mavelle házastársa talán még a feleségénél is szenvedélyesebben rajongott a madarakért, és még több időt töltött azzal, hogy a repüléssel kísérletezzen. A halála óta Mavelle még nagyobb lelkesedéssel áldozott ennek a szenvedélynek, és sokkal sürgetőbben, mintha a férfi távozása a túlvilágra felhívta volna a figyelmét arra, hogy milyen kevés ideje maradt ezen a földön.

– Egyre nagyobb eredményeket érünk el a kísérleteinkkel, nem igaz, Olwen? – fordult Mavelle a magas rangú druida papnőhöz, aki társául szolgált a madarak tanulmányozásában.

– Izgatottan várjuk a fejleményeket – helyeselt Olwen, és sokatmondóan elmosolyodott, ami lehetett az öröm, a gúny és a kettő között vagy ezernyi érzelem jele. Az ember soha nem tudhatja egy druidánál.

Mavelle azonban korántsem bizonyult ilyen rejtélyesnek.

– Van szárnyam. – Az asszony hirtelen táncolni kezdett a döbbenten bámuló törzs körül, és vidáman lengette a vékony karját. – Van egy hatalmas szárnyam, amely a lehető legvékonyabbra vágott fakeretre erősített tollrétegekből áll, hogy működni tudjon. Az én drága sólymom szolgált modellként, aki csodálatosan szeli az egeket, és amint sikerül egy emberi test súlyához méretezni, miénk a győzelem.

– Megnézhetjük? – kérdezte Regan, és sötét szeme izgatottan csillogott.

– Hamarosan – ígérte Mavelle. – Már közel a nap.

– Azért nem olyan közel – tette hozzá szigorúan a druida. – Még nem próbáltuk ki a levegőben. A tollak és a fa aránya egyelőre nem tökéletes, és…

– Hamarosan – jelentette ki Mavelle határozottan, majd visszament a prémekkel borított székéhez, és ugyanolyan hirtelen, ahogyan levetkőzte, visszasüppedt a fásultságba.

– Csak reménykedhetünk, hogy az ünnepség hasonló módon fellelkesíti majd Mavelle-t – jegyezte meg most Lear.

Cordelia bólintott, és körülnézett az erődben. Többen is ébredeztek, így lassan szállingózni kezdett a füst a Beacon Hill sziklái között megbúvó tíz kerek ház zsúptetőiből, ahogyan a több száz utazósátorból is, amely szállásul szolgált azoknak, akik azért érkeztek ide, hogy köszöntsék a termékeny Imbolc első holdját.

Ez volt Cordelia kedvence a négy nagy ünnep közül, amely meghatározta az évet. Hiányzott belőle Beltane holdfényes, buja öröme, a földszagú Lughnasad falánk gazdagsága vagy a heves Samhain sötét vadsága, de a víz áldotta Cordelia kedvelte a csendességét. Szerette a lágy megkönnyebbülést, amikor kinyíltak az első virágok, az anyajuhok duzzadó hasának ígéretét. Szerette a szelíd boldogságot, amikor az apró zöld hajtások lerázzák magukról az utolsó hófoltokat, és a vizek bugyogva kiszabadulnak a jég börtönéből. Lehet, hogy az Imbolc számított a legszolidabb ünnepnek, de Cordelia volt a legszolidabb a törzs kiválasztott leányai közül, ezért mélyen a szívébe zárta.

– Szép napnak ígérkezik – mondta az apjának, és az égre mutatott, ahol Lugh, a hatalmas nap kidugta aranyló fejét a föld alól.

Lear bólintott, de kék szeme, amely most már teljesen kinyílt, nem csak Lugh fényét pásztázta a horizonton. Újabban betörésekkel kellett szembenézniük a setantii törzs részéről a nyugati határon. A múlt Beltane alkalmával az örökösnőjük férjhez ment egy becsvágyó fiatalemberhez, aki buzgón igyekezett új területekkel megajándékozni a hitvesét – méghozzá coritan földekkel. Mavelle rendszeresen csapatokat küldött, hogy visszaverjék a rohamokat, de Lear tartott egy nagyobb erejű támadástól. Cordelia az apja karjára tette a kezét.

– Senki nem támadna Imbolc holdja alatt, apám, mert ha megtennék, az istennő átkát vonnák magukra.

– Talán úgy gondolják, hogy egy átok méltányos ár a gazdag törzsi földekért.

– Apám!

Lear megrázta a fejét.

– Ne haragudj, Dee! Igazad van. Danu megbüntetne bárkit, aki az ő szent napján megszegi a békét. Nem gondolok többet a fenyegetésekre, csak az Imbolc áldásaira. Reggelizhetünk?

Cordelia a fejét ingatta.

– Ma inkább a lelkedre kellene figyelned, és nem a hasadra.

Lear jókedvűen felnevetett, és meglapogatta a hasát.

– De egy olyan has, mint az enyém, meglehetősen követelőző tud lenni.

– Tökéletesen karcsú vagy, apám.

– Ne aggódj, tökéletesen egészséges vagyok, de a hosszú évek a bőröm alatt is nyomot hagytak, különösen deréktájon.

Cordelia megpróbált nevetni, de összeszorult a gyomra, és az otthona felé fordult, hogy leplezze a zavarát. Tudta, hogy az apja igazat beszél; hiszen ez mindenkivel megtörténik. Még a kutyák is meghíznak, amikor földi életük végső ösvényein baktatnak, de a tény, hogy Mavelle egyre törékenyebb, és Lear is az öregedés bizonyítékairól beszél, mindent olyan bizonytalanná tett. Olyan volt, mintha a törzs történetének egyik korszaka elmerült volna a múlt vizében, hogy egy új bugyogva a felszínre törjön.

– Biztos, hogy jól vagy, apám? – kérdezte Cordelia, amiért újabb nevetést kapott jutalmul.

– Nagyon is jól vagyok, édesem. Idenézz! – Lear megragadta a lányát a derekánál fogva, és a vállára dobta, ahogyan gyerekkorában szokta, amikor Cordelia még kicsi volt. – Erős vagyok, mint egy ökör.

– Apám! – Cordelia az öklével csapkodta az apja hátát, de nem sok eredménnyel. – Apám, tegyél le!

– Szerinted is jól vagyok?

– Jól vagy – kuncogta Cordelia önkéntelenül. – Nagyon is jól. De most tegyél…

– Mi folyik itt? – kérdezte egy dühös hang. Cordelia megfordult az apja szorításában, és megállapította, hogy az idősebbik nővére a ház ajtajában áll, méghozzá a formás csípőjére tett kézzel. – Mit művelsz, apám? Cordelia már nő, ráadásul előkelő nő. Mi lesz a méltósággal?

Cordelia érezte, ahogy az apja megvonja a vállát.

– És mi lesz a vidámsággal, Goneril?

Goneril felhúzta az orrát, amivel egyértelművé tette, mit gondol a vidámságról, így Lear lassan leengedte a földre Cordeliát.

– Jó reggelt, nővérem! – köszöntötte Cordelia a testvérét, és sietősen megigazította a fonott övét és a kék tunikáját. Nyilvánvaló volt, hogy Goneril aznap a közös szalmaágyuk sötétebbik oldalán ébredt, így nem lett volna szerencsés felbosszantani.

– Az lenne? Nekem inkább hideg reggelnek tűnik.

– De ragyogó.

Cordelia Lugh felé intett, aki halványan bearanyozta az erődöt, miközben az emberek lassan előbújtak, és köszöntötték egymást. Goneril felmordult.

– Remélem, elég ragyogó ahhoz, hogy felolvassza a szent patakot, különben meglehetősen szánalmas ünnepségnek nézünk elébe.

Cordelia vett egy mély lélegzetet, és remélte, hogy türelmet merít belőle. Az igazat megvallva mindannyian aggódtak a patak miatt. Imbolc ünnepén ugyanis azért mondtak köszönetet, hogy Danu istennő életet adó vizei kiszabadulnak Samhain szorításából, de néhány nappal azelőttig a szorítás még mit sem engedett.

– A patak kiszabadul – biztosította Gonerilt. – Felkerestem, amikor tegnap megérkeztünk.

– Valóban?

– Bölcs gondolatnak tűnt ellenőrizni.

Goneril hátravetette gesztenyebarna haját, amely oly büszkén megkülönböztette a sötétebb testvéreitől.

– És mi lesz, ha ma este újra befagy a földekkel együtt? – Goneril toppantott egyet, mire apró jégszilánkok emelkedtek engedelmesen a levegőbe, felfedve a melegedő talajt. Cordelia a földre pillantott, de nem szólt semmit, és Goneril újra hátradobta a haját. – Gondolom, kértek valamit enni.

– Igen, köszönjük – vágta rá Lear, és elindult az ajtó felé. – És talán te is haraphatnál valamit, drága lányom. Talán… Felvidítana.

A férfi Cordeliára kacsintott, aki sietősen elindult az apja után, hogy elrejtse a mosolyát. Ekkor már mindenki ébren volt, és nagy sürgölődés folyt a tűzhely körül. A legutóbbi Beltane idején Mavelle rendelt egy új kerek házat a családja számára, amit a legújabb tervek szerint építettek: a kívül elhelyezkedő hálószobákat fűzfa falakkal kerítették el, így középen maradt egy nagyobb tér, ahol ehettek, dolgozhattak és élhették az életet. A legfelső szintet hálószobává alakíttatta saját maga és a férje számára ahelyett, hogy raktárként szolgált volna, és csodálatos helyiséget rendeztek be itt. Cordelia itt szeretett lenni a legjobban, amikor Beacon Hillre látogattak, és boldogan sietett a központi tűz felé; máris érezte, ahogy a fagyos ujjaiba visszatér az élet.

Mavelle törzsfő Olwen mellett ült, és levest szürcsölgetett egy edényből, miközben lelkesen beszélgetett a papnővel. Cordelia felfigyelt a „tollak” és „repülési útvonal” szavakra, és inkább a tűzhely másik oldalát választotta. Őszintén remélte, hogy a nagyanyja eléri a célját, és repülni fog, de nem kívánta megismerni ennek minden tudományos részletét.

– Jó reggelt, Regan!

– Cordelia!

Regan intett neki a padlóról, ahol meglehetősen sajátos pózban ücsörgött, az egyik lábát maga elé, a másikat pedig a háta mögé nyújtotta, miközben előrenyúlt, hogy megérintse a lábfejét. Kényelmetlen testhelyzetnek tűnt, nem is beszélve arról, mekkora erőfeszítést jelentett a kötött, kockás nadrág számára, amit Regan a rövid, földbarna tunika alá húzott, mert könnyen tudott mozogni benne.

– Mit csinálsz? – kérdezte Cordelia, és lehajolt a nővéréhez.

– Megnyújtom a gerincemet.

– Tényleg?

– Remélhetően.

– És miért szeretnél hosszabb gerincet?

– Hogy miért? – Regan hirtelen felemelte a törzsét, a feje kis híján a húga állába ütközött. – Mert akkor magasabb lennék, és jobban tudnék harcolni.

– Á, persze!

A legtöbb dolog, amit Cordelia föld áldotta nővére tett, azt a célt szolgálta, hogy Regan hatékonyabban tudjon küzdeni. Folyton futott, vagy karddal gyakorolt, esetleg köveket emelgetett, hogy megkeményítse az izmait. Mavelle gyakran próbálta elmagyarázni neki, hogy egy nő ereje a fejében és nem a karjában lakozik, de Regan mindkettőt akarta.

– Máris magasabbnak tűnsz, Ree – jegyezte meg Cordelia.

– Tényleg? – Regan szeme reménykedve felcsillant.

– Ugyan már! – csattant fel Goneril, és a csillogás azonnal kihunyt.

– Úgy mondták, hogy sok időbe telik – motyogta Regan, és felemelkedett a földről, majd megrántotta a szoros fonatokat, amelyekbe a haját kötötte, hogy ne hulljanak az arcába. Kissé elkeseredve nézett a nővérére, akinek az elismeréséért folyton küzdött. Danunak hála Goneril megenyhült.

– Nem kell magasabbnak lenned, Ree. Így is éppen elég ádáz harcos vagy.

Regan felragyogott, és Cordelia hálát adott a tűz szellemeinek Goneril ritka dicséretéért. Megérintette a nyakában lógó amulettet, és látta, hogy a testvérei ugyanígy tesznek. Mindhárman hordták a triskelét, vagyis a hármas spirált, amely azt jelképezte, hogy akármennyit vitatkozzanak is, a törzs három elemet képviselő nővérei örökre összetartoznak.

– Ehetünk? – kérdezte végül, mire a testvérei bólintottak, és leültek egymás mellé.

Cordelia gondolatai újra Keirához és a kiskutyáihoz kalandoztak, de rávette magát, hogy visszatérjenek a tűzhelyhez. Talán nem lehetett a szeretett kutyája közelében, de a családja körében töltötte a kedvenc ünnepét, és gondolatban is fel kellett készülnie az Anyaistennő áldott napjának örömeire.

A törzs alkonyatkor gyűlt össze, miután elvégezték a szükséges előkészületeket, és felvették a legszebb – és legmelegebb – ruháikat. Akinek volt, prémet terített a tunikájára, kockás nadrágot és hosszú gyapjúköpenyt vett, és minden főt kötött fejfedő és vastag kendő védett. Cordelia vonakodva húzta fel a vastag ruhadarabokat, mert egész nap melege volt. Kisöpörte az egész házat, hogy megszabaduljanak Samhain porától meg mocskától, és frissen, felkészülten várják Imbolc beköszöntét, ám estére a hőmérséklet rohamosan csökkenni kezdett, és Cordelia hálás volt a meleg öltözetért. A coritanok közel húzódtak egymáshoz, miközben Imbolc első holdja emelkedni kezdett, kövér és teljes volt, és ezernyi ragyogó csillag jelent meg az égbolton, így Beacon Hill ezüst fényben fürdőzött.

Az erőd összes lakója és a közeli birtokokon élők mind összegyűltek, hogy együtt virrasszanak, kiegészülve azokkal, akik elég jó erőben voltak ahhoz, hogy megtegyék az egész napos gyalogutat Lear második számú erődjéből, Burrough-ból. Csaknem száz férfi, nő és gyerek állta körül a szent tölgyet, amikor Mavelle törzsfő kilépett eléjük. Elegánsan felöltözött az ünnepi köntösébe, de Cordelia látta, ahogy a ritkás ősz hajába belekap a szél, felfigyelt egy hasadásra a kockás, vörös köpenyén, és imádkozott, hogy a kor ne rabolja el tőlük a nagyanyját. Ám amikor az asszony az ég felé emelte a tekintetét, és a szemében ott világított az összes csillag fénye, úgy tűnt, mintha egész valójában felragyogna előttük.

– Üdvözlégy, Danu, az Ősanya, az Életet adó! Az áldásodat kérjük erre az éledező Imbolcra, hogy mulathassunk a te földed nagylelkű adományán, és jólétben, örömmel táncolhassunk a hold fénye alatt. – Mavelle szavai visszhangoztak a dombtetőn, úgy tűnt, mintha visszaverődnének az égboltról, és háromszor olyan hangosan érkeznének vissza hozzájuk. – Köszönjük, hogy visszaadod a földnek az életet, és kinyújtjuk kezünket a sziklák, a föld, a fák és virágok, a tűz, a levegő és az életet adó víz szellemei felé, hogy tartsanak velünk a termékenység duzzadó évszakába.

Úgy tűnt, mintha beleremegett volna a föld, amikor a szellemek megmozdultak Mavelle hívására, és csatlakoztak az emberekhez. Cordelia kinyújtotta a kezét, hogy érezhesse, ahogyan a halott lelkek lüktetése átjárja a törzset, felvértezve őket a múltjukkal, hogy megerősödve nézhessenek szembe bármivel, amit a jövő hozhat.

Egy bégető anyajuhot vezettek elő, duzzadó hasában bárány cseperedett. Már a nemzéskor kiválasztották, és azóta a nyájtól elkülönítve tartották. Kivételesen bántak vele, a legédesebb szénát ette, és a tűzhely közelében lakott a családdal együtt, hogy most dicsőségesen Danué lehessen. Mavelle felemelte a kését – finom penge volt, amelyet az előző évi Samhain holdja alatt kovácsoltak, hogy átjárja az ősök szelleme. A juh felpillantott, és elég volt egyetlen kegyes mozdulat, hogy kilehelje a lelkét. A druidák felemelték a tölgy alatt elhelyezett szív alakú kőre, majd hasonlóan szakavatott mozdulatokkal felnyitották a hasát, hogy kiemeljék a bárányt a méhéből.

Cordelia visszafojtotta a lélegzetét, igyekezett a szent pillanatra összpontosítani, és nem gondolni Keirára meg a kiskutyáira. Az apró teremtmény szinte azonnal bégetni kezdett, és az egybegyűltek elhűlve hallgatták az istennő kegyének nyilvánvaló bizonyítékát, hiszen ha a bárány életben volt, termékeny évnek néztek elébe. Olwen fürgén elvágta a köldökzsinórt, és takaróba csavarta a kis teremtményt, majd odavitte a halott anyjához, hogy szopjon, miközben az anyajuh vére lecsorgott a kőről, hogy azt megtöltse új élettel. Másnap az anyajuhot megnyúzták, hogy a bundája a bárány ágyául szolgálhasson, és a druida papnő személyesen gondoskodott a felneveléséről. Ha minden jól alakult, az aratás idején, Lughnasadkor lakomázhatnak majd a húsából, de egyelőre olyan törékeny volt, mint minden új élet, és Cordelia mélyen együttérzett vele.

Hirtelen elbizonytalanodott, és a nővéreire pillantott, de mindketten belefeledkeztek a szertartásba. Goneril zöldes, aranyló szemében áhítat csillogott, ahogyan Olwent nézte, és talán valami más is – csodálat, sőt vágy. Cordelia visszapillantott a druidára, és észrevette, ahogy a papnő szeme felcsillan, amikor Gonerilre néz, majd sokatmondóan elsötétül. Lehet, hogy Olwen az ágyába vitte Cordelia nővérét? Ez meglepő lett volna. Olwen az istennőnek szentelte a lelkét, de sok mindenkit meghívott az ágyába, férfiakat és nőket egyaránt. Talán Goneril volt a legutolsó, aki engedett a csábításnak? Cordelia Reganhez hajolt, hogy a fülébe súghasson, aztán rájött, hogy ez egy szent pillanat, és türtőztetnie kell magát.

– Gyertek! – kiáltotta Mavelle, és magához intette a törzs tagjait. – Gyújtsatok fényt, és kövessetek!

Lear meggyújtott egy fáklyát az apró tűzről, amely a szívkő alatt lángolt, majd előrenyújtotta, hogy lángra kaphasson az ősi parázstartóba helyezett aprófa. A zsírral átitatott hasábok pattogva lángra gyúltak, hogy fénybe borítsák a törzs elköteleződését Danu, az anya és áldott kísérője, Lugh, a nap felé. Mindannyian az eget nézték örömükben, miközben a női törzsfő biccentett a három kiválasztott leánynak, hogy vegyék el a fáklyákat a druidáktól, és vezessék le a menetet a dombról a szent forrás felé.

Goneril ment elöl, utána Regan következett, végül Cordelia zárta a sort. Érezte, hogy a lába elgémberedik a bőrcsizmában, ahogy a fagy leszállt közéjük, és könyörgött, hogy meg ne botoljon, de szerencsére minden szem Gonerilre szegeződött, aki kihúzott derékkal, a fejét hátravetve lépdelt, hogy mindenki láthassa a karcsú nyakába lógó arany nyakláncot, amelyet az örökösnő viselt. A tűz fénye táncot lejtett a gesztenyebarna haján, így olyan volt, mintha egy két lábon járó, fénylő parázstartó lenne, amit az emberek követhetnek, és amikor elhaladt Olwen mellett, olyan közel lépett hozzá, hogy a bárány újra bégetni kezdett a papnő kezében.

Regan két lépéssel utána egy határozott mozdulattal rálépett a méltóságteljes druida lábára, akinek vissza kellett nyelnie egy korántsem olyan méltóságteljes kiáltást, és a nővére féltékenységi jelenete elárult Cordeliának mindent, amit tudni akart. Most először valaki közelebb került a kiválasztott leányokhoz, mint amilyen közel egymáshoz álltak, és Cordelia idegesen az amulettjéhez kapott, ám nem ez volt a megfelelő pillanat, hogy az elkerülhetetlen felnőtté válás miatt aggódjon, ezért újra a fagyos lábára szegezte a tekintetét, és követte a nővéreit, miközben a coritanok sorba fejlődtek a hátuk mögött.

A törzs fáklyákból álló kígyóként kanyargott kifelé az erőd hatalmas kapuján, majd elindult a lejtőn a forrás felé. Utuk elvezetett az „Őrző”, vagyis egy hatalmas, ember alakú szikla mellett, amely folyamatosan őrködött a hullámzó síkság fölött, és mindannyian megálltak, hogy fejet hajtsanak előtte, mielőtt továbbindultak az alattuk elterülő erdő felé. Cordelia éles füle már sokkal korábban meghallotta a vízcsobogást, mint hogy megpillantották volna, tehát a patak vidáman belecsobbant az alatta húzódó kőteknőbe, és az ifjú hercegnő diadalittasan Gonerilre nézett. Ám a nővére felé sem pillantott. Ekkor Olwen előlépett, és felszólított mindenkit, hogy kérjék az istennő személyes támogatását.

Az emberek matatni kezdtek a zsebükben, hogy megkeressék a ruhájukból származó szövetcsíkokat, majd beleengedjék az újjáéledt vízbe, és ezzel elnyerjék Danu áldását. Regan a durva szövésű, barna gyakorlótunikájából hozott egy darabot. Mint minden évben, ezúttal is azt kérte, hogy ügyesebben bánjon a karddal, de amikor Cordelia megtalálta a szövetcsíkot, amit Keira fekhelyéről hozott, erősen gyanította, hogy ő is ugyanolyan kiszámítható. Az elmúlt néhány év során különböző kanok és szukák pároztatásával kísérletezett, hogy az utódok a kívánt tulajdonságokkal rendelkezzenek, és kiváló eredményeket írt el. Ha minden jól alakult, számtalan születendő vadászkutyának kérte Danu védelmét az elkövetkező évek során, így izgatottan, egyszersmind hódolattal merítette meg Keira rongyát az élet vizében, majd választott egy ágat, és hátrahúzódott, hogy helyet adjon az utána következőknek.

Goneril – meglehetősen szokatlanul – a háttérbe húzódott, és Cordelia észrevette, milyen szövetet tart a kezében. Nehéz, kockás, vörös posztó volt, és pontosan úgy festett, mint Mavelle ünnepi köpenye. Cordeliának eszébe jutott a hasadás, amit a szertartás elején látott, és tekintetével megpróbálta megkeresni a nagyanyját, de sehol sem látta. Ekkor Goneril megmerítette a szövetet a forrás vizében, egészen elsötétült az árnyalata, és Cordelia gyanúja nem igazolódhatott.

Néhány lépést hátrált az ösvényen, ezért ő volt az egyetlen, aki felfigyelt a mozgásra a fák között. Összeszorult a szíve. Lehetséges, hogy a setantii törzs valóban úgy döntött, hogy megtöri az Imbolc tilalmát, és ezt az estét választja a támadás időpontjául? Liert kereste, de nem látta a tömegben, és mielőtt felkiálthatott volna, valami ellökte magát az ágak közül, és az égbe emelkedett a liget fölé. Minden szem rászegeződött, és az emberek rémülten felkiáltottak, ám ekkor a fáklyák megvilágították Mavelle törzsfő bámulatba ejtő alakját, aki nem viselt mást, csak egy egyszerű, fehér tunikát meg egy hatalmas szárnyat.

Egy pillanatig ott körözött fölöttük – félig nő, félig madár.

Megcsinálta!, gondolta Cordelia, de alig formálódtak meg a szavak a fejében, a nagyanyja zuhanni kezdett a föld felé, vadul verdesett a szárnyával, és a ruháját lángra gyújtották a fáklyák. Lángolva ért földet, és egyedül Olwen bizonyult olyan ébernek, hogy Danu vizét a tollakra locsolja, és megmentse mindannyiukat attól, hogy lángra kapjanak. A tömeg kővé dermedve nézte, ahogy a törzsfő felült, ősz haja elázott, a szárnya elégett, és gőzölögve körülnézett az egybegyűlteken.

– Megcsináltam – jelentette be. – Danunak hála, sikerült. Repültem.

Második fejezet
Másnap

Olwen tehetetlenségében szétrúgta az értékes szárny elégett és összetört darabjait, és megpróbálta elhessegetni a gondolatot, hogy ezzel együtt minden álmuk is összetört. Olyan régóta dolgoztak ezen a terven, olyan sok időt és energiát fektettek a tanulmányozásba, a próbákba és a számításokba! Aztán Mavelle egyetlen rosszul megítélt csapással a fölbe döngölte az egészet. A druida csak annyit tehetett, hogy nem kezdett el dühöngeni és szitkozódni, hiszen Mavelle a törzse vezetője és a tudóstársa volt, így Olwen nem kérdőjelezhette meg a döntéseit. Bár a lelke még mindig fortyogott.

Mindig kíváncsi természet volt. Már gyerekkorában igyekezett felfedezni a világ működését. Minden percben a fülében csacsogtak a különféle szellemek – hallotta a levelek suttogását, a fatörzsek recsegését, a víz bugyogását, és mind azt mondták: „Titkokat hordozunk, szövevényes, szent titkokat. Gyere, Olwen! Gyere, és fejtsd meg, mik azok!” Hogyan tudott volna ellenállni?

Ötéves korában boncolta fel az első élőlényt: egy mezei nyulat, ami a csapdájukba esett, és Olwen könyörgött az anyjának, hogy hadd vizsgálja meg a belsejét, mielőtt az edénybe kerülne. Az asszony sóhajtva beleegyezett, és ez olyan volt, mintha egy egész világegyetem tárult volna fel a kislány előtt ennek a csodálatos teremtménynek a belsőségeivel. Órákig tanulmányozta, hogyan áll össze a szervek labirintusa. Végül csatlakozott az anyjához, aki már aggódott a vacsora miatt, és együtt figyelték, ahogy az élet mindennapi csodájaként a kis test étellé válik. Olwen számára ez az élmény meghatározó volt.

Kilencéves koráig kellett várnia, amíg belepillanthatott az első emberi lénybe – egy fosztogatót rajtakaptak, miközben árpát lopott a törzsüktől, ezért kiszögezték Beacon hatalmas kapujára. Olwen könyörgött Mavelle törzsfőnek, hogy engedje oda a holttesthez, és ekkor hallotta először a parancsot, amely végül megváltoztatta az életét: „Te, gyermekem, elmész a druidákhoz, és magadba szívod a tanításukat.” Két évvel később takarókba bugyolálva ellovagoltak vele a fagy borította földeken át, hogy csatlakozhasson egy gondosan válogatott közösséghez, melynek tagjai szintén buzgón vágytak arra, hogy belepillanthassanak a szívébe mindazon dolgoknak, amelyek a földön éltek és mozogtak. Olwen számára a két év tanulás maga volt a földi paradicsom.

A druidák néhány hét alatt megerősítették abban, hogy valóban kutatónak született. Nem volt jó énekes; a hangja elvétette a dallamot, és aki körülötte állt, fájdalmasan elfintorodott. És nem volt jós sem, mert szívesebben faggatta az áldozati állatokat arról, hogy miként éltek a múltban, mint arról, hogy mit tartogat a jövő. Olwen pontosan tudta, az a végzete, hogy a világot tanulmányozza, és amikor a druidák bölcsességével felvértezve visszatért a törzshöz, megpróbálta kifürkészni a szellemek titkait, és együttműködni velük az emberek hasznára. És eddig szerencséje volt abban, hogy előkelő pártfogói osztoztak ugyanebben a célban. A törzsfő az elmúlt Beltane idején a legmagasabb rangú druidává, főpapnővé nevezte ki, és szabad kezet kapott minden kísérletezésben – egészen mostanáig.

– Te haragos vagy, Olwen – állapította meg Mavelle, amikor Lugh első sugarai betörtek az ajtón, és megvilágították a tönkrement szárnyakat.

Olwen megvonta a vállát.

– Úgysem működött.

És ez a mondat megragadta a lényeget. Ha Olwen dühös volt, nem azért, mert Mavelle kipróbálta a szárnyat, hanem azért, mert a szárny kudarcot vallott.

– Egyelőre nem.

Olwennek mosolyognia kellett; a törzsfő az örök derűlátás embere volt. Nem beszélve az örök gondtalanságról. A druida felemelte az asszony köpenyének szélét, és szemügyre vette a csúnya szakadást.

– Ezzel meg mi történt, Mavelle?

Az asszony lepillantott.

– Fogalmam sincs. Bizonyára beleakadt valamibe.

– Inkább úgy fest, mintha levágtál volna belőle egy darabot.

Mavelle felnevetett.

– És mégis miért tettem volna ilyesmit, Olwen?

– Úgy képzelem, azért, mert kellett valamire, és kevésbé érdekelt a külsőd, mint a kísérleted.

A törzsfő elmosolyodott.

– Túl jól ismersz, de ebben az esetben…

Mavelle elhallgatott, amikor valaki kopogtatott az ajtón. Az őrök siettek kioldani a láncokat, amelyek összefogták a súlyos bőrfüggönyöket, és Cordelia ragyogó, ifjú arca bukkant fel a résben. Olwennek megdobbant a szíve. Vajon egyedül van? Nem. Ahogy belépett, követte a két kiválasztott nővére: előbb Regan, aztán Goneril. Olwen Gonerilje.

A druida Samhain hideg napjainak egyikén vitte az ágyába a törzs lángnyelvét, és a fiatal nő valóban ragyogó tűzzel égett. Olwen nem ismert mást, akinek ilyen energiája lett volna – heves, nyughatatlan szenvedély, melyet örömére szolgált felizzítani, és cserébe benne is felizzított valamit. Amikor Goneril visszatért az apja másik erődjébe, Burrough-ba, jobban hiányzott Olwennek, mint azt be merte volna vallani, és a puszta bőre is dalra fakadt, amikor visszakaphatta Imbolc ünnepének idejére.

Huszonöt évet töltött Danu földjén, de senki mellett nem érezte magát ilyen dicsőségesen hatalmasnak, egyszersmind teljességgel kiszolgáltatottnak, és már kezdte megérteni, miért beszélnek az emberek annyit a szerelemről. Ez a téma egyáltalán nem érdekelte, hiszen nem lehetett megvizsgálni, még egy felboncolt szív segítségével sem, de a legidősebb kiválasztott lány mámorítónak bizonyult, és Olwen képtelen volt levenni a szemét a fiatal nő érdektelen mozdulatairól, miközben Cordelia odaszaladt hozzá.

– Ó, nagyanyám! Ez a hely egyszerűen pompás! Milyen csodálatos madarak!

Cordelia csak úgy kapkodta a fejét a nyitott, kerek épületben, követte a fölöttük köröző teremtmények mozgását. Ha valaki a madarakat próbálja utánozni, elengedhetetlenül fontos, hogy a legközelebbről tanulmányozhassa őket, így Olwen és Mavelle a lehető legtöbb fajt gyűjtötték össze a műhelyükbe. Ollocus, az öreg kovács több mint harminc kalitkát készített, de általában csak a törzsfő értékes sólymát tartották bezárva, és Cordeliának le kellett hajolnia, amikor egy verébpár elsuhant mellette, és leszállt Mavelle térdére.

– Megbíznak benned – állapította meg a lány.

– És miért ne tennék? Nem bántom őket. Gyertek csak beljebb!

A lányok odaléptek a nagyanyjukhoz, egyforma amulettjük megcsillant a zsúptetőn át besurranó napfényben. Goneril elsuhant Olwen mellett, és a druida megesküdött volna rá, hogy érezte a testének melegét, de Mavelle a három lányra szegezte a tekintetét, így Olwen kénytelen volt elengedni anélkül, hogy megérintette volna.

– Jól vagy, nagyanyám? – hallotta Cordelia hangját, miközben a rakoncátlan vére lüktetett az ereiben.

– Jól? Nagyon is jól vagyok. Miért ne lennék jól?

– A… repülésed után.

– Úgy érted, miután leestem. Nem sérültem meg. Egy karcolás sem esett rajtam.

– De elszakítottad a gyönyörű köpenyedet – mutatott rá Regan.

– Ó, nem! – tájékoztatta Cordelia. – Már előtte is szakadt volt. Észrevettem a szertartáson.

Olwen kíváncsian rápillantott, de nem volt lehetősége kérdezni, mert Mavelle dühösen elhúzta a köpenyét.

– Az egyetlen dolog, ami valóban megsérült: a büszkeségem. Áruljátok el, lányok! Mindenki rajtam nevet?

– Nem! – tiltakozott Cordelia. – Egyáltalán nem. Inkább izgatottak. Hiszen siklottál, nagyanyám! Mindenki látta, hogy siklottál. Talán nem sokáig, de ez csak a kezdet, nem igaz?

Mavelle felpattant, és megragadta az unokája kezét.

– Igen, édes kis Dee-Deem. Ez csak a kezdet.

– És egyben a vég – jegyezte meg Olwen, és mindannyian a szárny maradványaira néztek.

Mavelle megbökte a lábával a hozzá legközelebb eső részén, mire elüszkösödött tollak hullottak le róla, hogy aztán porrá morzsolódjanak a csupasz fakeret alatt.

– Egyszerűen több tollra van szükségünk – motyogta a törzsfő.

– Sokkal többre.

Mavelle legyintett.

– A méhek hamarosan befejezik a munkát. Egy kis mézzel lekenyerezhetjük a gyerekeket, hogy gyűjtsenek nekünk tollakat, ahogyan tavaly.

A törzsfőnek igaza volt, de ez eltartott volna egy darabig, és mi értelme lett volna elkövetni ugyanazokat a hibákat?

– Azt hiszem, valami más módot kell keresnünk – jelentette be Olwen –, bár csak Danu tudja, mit.

Ekkor Goneril hirtelen mellette termett, olyan közel, hogy Olwen érezte, ahogy a csábító csípője az övéhez simul.

– Biztos vagyok benne, hogy te tudod, papnő.

– Őszintén mondom, hogy nem tudom, Goneril.

Cordelia kíváncsian méregette őket – túlságosan is kíváncsian. Olwen megpróbált arrébb lépni, de az örökösnő forrósága összeolvasztotta őket, így a druidának rá kellett magát vennie, hogy lehajoljon, és megérintse az elszenesedett fakeretet, mert csak így tudta megtörni a kapcsolatot. Ám Goneril letérdelt mellé, és kacér mosolyra húzódott a szája.

– Akkor majd kitalálod. Tudom, hogy így lesz.

Olwen úgy szeretett volna hinni neki, de évek óta dolgoztak azon a szárnyon; biztosan rájöttek volna, ha létezik valami más megoldás. Ám ekkor Regan lassú léptekkel körüljárta a szánalmas szerkezetet, és megbökte a kardjával.

– Nem gondoltál a vasra, nagyanyám?

– Vasra? Az nem lenne túl nehéz?

– Talán, de könnyebben formálható, mint a fa, és mint tudod, a kovácsok manapság már nagyon vékonyra tudják kalapálni. Az új páncélomat elmondhatatlanul könnyű felemelni, és csak a kerethez kellene vasat használni. Kívül fedhetné bőr.

– Bőr! Vas! – Mavelle a két ráncos tenyerébe fogta Regan arcát, és homlokon csókolta. – Milyen okos unokáim vannak! Tudtam, hogy az én Branwenem áldott, amiért három kiválasztott leánnyal is meg tudta ajándékozni a törzset, de az, hogy három ilyen okos lánynak adott életet, kétszeres szerencse. Bőr és vas, Olwen. Megérne egy próbát, nem igaz?

Olwen máris lázasan gondolkodott a lehetőségeken.

– Bizonyosan jóval ellenállóbb lenne – ismerte el –, és talán rugalmasabb is. Márpedig erre nagy szükség van.

– Miért? – érdeklődött Regan.

Olwen kinyújtotta a kezét, és a központi gerendáról óvatosan leemelte az egyik legnagyobb becsben tartott vagyontárgyát – egy rég elpusztult madár csontvázát, amit attól a druidától kapott búcsúajándékként, aki rajzolni tanította. Lágyan felemelte az egyik szárnyat, és megmutatta a lányoknak az apró, szinte átlátszó csontok megdöbbentően finom mintázatát. Ugyanolyan tökéletesen mozgott, mint mindig, egyik csont a másikba kapcsolódott, miközben visszacsukódott, hogy aztán magától értetődő könnyedséggel újra kitáruljon. Olwen képtelen volt betelni vele, és örömmel nyugtázta, hogy a lányokat is megigézi a látvány.

– Milyen bonyolult! – állapította meg Cordelia.

Olwen bólintott.

– Túl bonyolult ahhoz, hogy utánozni tudjuk.

– Egyelőre – tette hozzá Mavelle ellentmondást nem tűrő hangon. – De talán van valami abban, amit Regan mondott. Vas és bőr, Olwen. Megér egy próbát.

– Valóban – ismerte el a papnő. – Van egy nagyon okos, új tanítványom, Caireen, aki sokat tud a szövetekről, és segíthet nekünk, de nem vagyok benne biztos, hogy Ollocus alkalmas a fémmunkára. Igazán képzett kovács… – Olwen a fejük fölött lógó kalitkákra mutatott. – De öregszik.

– És nincs egy inasa?

Olwennek eszébe jutott a goromba fiú, aki előző nyáron érkezett a kovácsműhelybe. Ránézésre erős és lelkes, de ez nem mindig elég.

– Van, de a tűz szellemei nem kedvelik.

Az igazat megvallva a tűz szellemei olyannyira nem kedvelték a szerencsétlent, hogy meglehetősen gyakran megégették az ujjait. Ez az istennőtől származó jel volt, és hallgatniuk kellett rá, de a kovácsmesterség nehéz szakmának számított, és nem volt könnyű szakavatott mestert találni.

– Akkor találnunk kell egy másikat – közölte Mavelle türelmetlenül.

Olwen minden tőle telhetőt elkövetett, hogy ne kiabáljon.

– Hidd el, én próbálkozom, törzsfő, de a szellemek egyelőre nem vezettek el senkihez, aki ígéretesebbnek bizonyulna.

Mavelle visszahuppant a székére.

– Akkor Ollocusnak kitartóbban kell igyekeznie. Nincs időm tétlenkedni. Öreg vagyok.

Cordelia megborzongott, de Goneril előrelépett, és megfogta a nagyanyja kezét.

– Azért még nem vagy olyan öreg, nagyanyám. Tudom, hogy a föld még nem kész elengedni téged.

– Tudod? Talán látomásaid vannak?

Goneril felpillantott rá.

– Nem látomások, nagyanyám, egyelőre nem. Inkább… Érzések. Bizonyos igazságok egyszerűen átjárják a lelkemet.

– És az egyik ilyen igazság az én töretlen egészségem?

Goneril, aki továbbra is térdelt, lehajtotta a fejét. Olwennek bizseregni kezdett a bőre a látványtól, hogy ilyen esdeklő pózban látja a nőt, de ő is ideges volt. Goneril mesélt neki a tervéről az éjszaka, de Olwen azt hitte, megegyeztek, hogy egyelőre köztük marad.

– Igen, nagyanyám, bár sötét árnyak lengik be, melyek azt súgják…

Goneril sokatmondóan elhallgatott, és felnézett a mennyezetre, ahol madarak repkedtek és csiviteltek.

– Mit súgnak neked, lányom?

– Azt súgják, hogy gondoskodásra van szükséged.

– Nos, persze.

– A megfelelő emberek gondoskodására.

– Goneril – szólalt meg Olwen, de a hangja furcsán rekedtesen szólt, és Goneril könnyedén figyelmen kívül hagyta.

– Azt hiszem, az lesz a legjobb, ha ideköltözöm Beaconbe, ahol fáradhatatlanul dolgozhatok a jóllétedért.

Regan hitetlenkedve felmordult, de mielőtt bárki kérdezhetett volna, megszólalt egy kürt.

– Hírnökök! – kiáltotta Olwen. – Ez nem lehet jó hír.

Az ajtóhoz sietett, de a függöny olyan sok helyen meg volt kötve a madarak miatt, hogy nem tudta félrehúzni. Az őrök kétségbeesetten igyekeztek kioldani a köteleket, miközben patadobogás hangzott fel az alattuk kanyargó út felől. Végül sikerült meglazítani az egyik oldalon, így Olwen át tudott csusszanni a résen, Gonerillel és Cordeliával a sarkában. Nem mintha a sietségüknek sok értelme lett volna, mert meg kellett várniuk Mavelle-t, mielőtt a hírnök átadta volna az üzenetet. A törzsfő erősen Olwen karjába kapaszkodott, miközben nagy nehezen felmászott a domb tetején álló épületekhez, de azonnal méltóságteljesen kihúzta magát, amikor a férfi mélyen meghajolt előtte.

– Törzsfő! Teljes sebességgel vágtattunk idáig Breedonból.

– Breedonból? – kérdezte Mavelle, a tekintete vészjóslón csillogott. – És miféle híreket hoztál? Ezek szerint nem a setantiiról van szó?

Olwen hallotta a hangjában az aggodalmat. Breedon egy dombtetőn épült őrállás volt a coritan földek távoli, nyugati részén, és folyamatosan fenyegették az alatta élő setantii törzs esetleges támadásai. Mavelle sokszor beszélt már a vénekkel arról, hogy építtetni kell oda egy határ menti erődöt, de úgy tűnt, inkább azon fáradoznak, hogy kibővítsék Burrough-t, így a dombtetőn mindössze a magányos őrállás maradt.

– Úgy véljük, hogy gyülekeznek, törzsfő.

– Hányan? És hol?

– Kisebb csapat, de jól képzettnek tűnnek. Mint tudod, az újdonsült vőlegény, Martius igyekszik bizonyítani az erejét, és úgy érzi, hogy ennek a coritan földek elrablása a legmegfelelőbb módja. Imbolc holdjának idejére megálltak, de ma reggel újra útnak indultak. Jöttünk, amilyen gyorsan tudtunk.

– Helyesen tettétek – mondta Mavelle. – Gyorsan kell cselekednünk. – Az asszony körülnézett. A törzs vénei mind előjöttek a felhajtásra, és felsorakoztak a hírnök körül. – Ki gondolja úgy, hogy lovagoljunk ki, és kutassuk fel ezt a csapatot?

A legtöbb kar a magasba emelkedett. Mavelle egy idősebb harcosra nézett, aki nem helyeselte a felvetést.

– Calgacus! Neked nem tetszik az ötlet?

– Az istennő nem bocsátja meg, ha támadunk, törzsfő.

– Igazat beszélsz – ismerte el Mavelle. – És bölcsen. Nem szabad harcba bocsátkoznunk ezzel a csapattal, csak akkor, ha betörnek a coritanok földjére. Akkor ugyanis nem támadásról, hanem védekezésről van szó. Egyetértesz, Calgacus?

Az idős férfi komolyan bólintott.

A többiek is bólintottak, így Mavelle Learhez fordult.

– Összehívnál egy csapatot?

A helyettese tisztelgett.

– Természetesen, bár most már az unokád vezeti a csapatainkat. Regan?

Regan azonnal ott termett az apja oldalán, és fejet hajtott Mavelle előtt.

– Összegyűjtöm minden használható harcosunkat, törzsfő. Mivel sokan érkeztek az ünnepségre, gyorsan kiállíthatunk egy ütőképes csapatot. Martius nem teheti be a lábát a coritanok területére.

Azzal Regan elviharzott, a gondolatai máris az előtte álló csata körül forogtak, és Lear megfordult, hogy kövesse. Cordelia rémülten előrelépett, és az apja karjára tette a kezét, hogy megállítsa.

– Apám! Visszamehetek Burrough-ba? Keira bármelyik nap megellhet, és ott kell lennem az ellésnél.

Lear borúsan ráncolta a szemöldökét.

– Nem nélkülözhetek egyetlen embert sem, hogy elkísérjen, édesem.

– Nem is kell. Elmegyek az emberekkel, akik holnap hazagyalogolnak, így biztonságban leszek.

Ám ennek hallatán Mavelle megrázta a fejét.

– Az emberek nem gyalogolnak haza holnap, Dee. Nem tehetem kockára az életüket, miközben ellenséges csapatok járkálnak odakint. Itt mindenki biztonságban lesz.

– De én…

Lear felemelte a kezét.

– Te a coritanok egyik kiválasztott leánya vagy, ezért mindannyiunk számára nagyon értékes. Nem lovagolhatsz odakint kíséret nélkül. Úgy kell tenned, ahogyan a törzsfő mondja, biztonságban várni itt.

– De Keira…

– Keira Solinusszal is elboldogul. – Lear hangja kemény volt, mint a vas. – Ő csak egy vadászkopó. A te biztonságod tízszer fontosabb, mint egy állaté.

– Számomra nem.

Olwen nézte, ahogyan a férfinak résnyire szűkül a szeme.

– Akkor teljesen nyilvánvaló, hogy mégsem vagy olyan érett, mint gondoltam. Itt maradsz Beaconben, amíg visszatérünk, bármeddig is tartson, mert ezzel biztosíthatjuk a védelmedet. Világos?

Cordelia lehajtotta a fejét.

– Világos.

– Jó. – Lear esetlenül megveregette a lánya karját. – És nem tart ám olyan sokáig leszámolni a setantii törzs nyavalyás harcosaival. Talán így is hazaérsz az ellésre.

Azzal Lear elsietett a lánya után, hogy segédkezzen a toborzásban. Cordelia vágyakozva kelet felé pillantott, aztán letérdelt, és a földre simította a tenyerét. Olwen meghatódott az egyszerű mozdulattól, és letérdelt mellé.

– Danu vigyáz majd Keirára, Cordelia, hiszen minden anyáról gondoskodik.

Cordelia rászegezte a búzavirágkék szemét.

– Az enyémről nem.

Olwen nyelt egyet, és a földre helyezte a kezét a legifjabb kiválasztott leányé mellé.

– Akkor kérjük az áldását!

Cordelia hálásan bólintott, így csendesen térdeltek egymás mellett, miközben az egész erőd felbolydult körülöttük.

– Ti meg mit csináltok? – kérdezte Mavelle.

– Megkérjük az Ősanyát, hogy vigyázzon Cordelia kutyájára – válaszolta Olwen.

– Bölcs – helyeselt a törzsfő, aztán oldalra billentette a fejét. – És ha már beszélgettek vele, megkérnétek, hogy kerítsen nekem egy kovácsot? Méghozzá gyorsan.

– Igen, Mavelle – mondta Olwen, bár attól tartott, Danu ehhez túlságosan elfoglalt.

Harmadik fejezet
RAVEN’S HILL, A CATUVELLAUNI TÖRZS TERÜLETE
Anagantio; a pihenés napjai (február)

Taran a tűz szívébe pumpált a fújtatóval, és érezte az arcán a lángok forróságát, mintha Lugh maga lehelt volna rá. Meghúzta a kezén lévő vászonkötést, hogy ellenőrizze, rendesen tart-e, majd felemelte a kalapácsát. Egy pillanatra megállt, hogy megcsodálja a szerszámot. Imbolc alkalmából kapta ajándékba Vindilustól, a kovácstól, amiért egyszerű inasból mestersegéddé lépett elő, és a fiú nagy becsben tartotta.

Vindilus belevéste Taran nevét a nyélbe, és ezzel olyan paktumot kötött a tűz szellemeivel, amely a fiú egész életében érvényes lesz majd. Taran a kovácsműhelyhez tartozott. Pontosan tudta attól a pillanattól kezdve, hogy négy évvel azelőtt, mindössze tizennégy éves ifjúként először lépett be oda, és megpillantotta, ahogy az öreg mester a tűz fölé hajol, és újra meg újra felhevíti a hosszú vasrudat, hogy csodálatos mintát kovácsoljon belőle. A fakó, szürke fém életre kelt a kovács szerszámai alatt, lüktetett a műhely sötét levegőjében, mintha vér áramolna benne, és vele együtt Taran is életre kelt.

Órákig ült az ajtóban, és figyelte a kovács varázslatos munkáját. Nézte, ahogyan kihúzza az ércet a mocsárból, ami úgy festett, mint egy nyers, értéktelen sárdarab, és olyan dicsőséges hőmérsékletre hevíti, hogy a salak lehullik, és megszületik belőle a vas. Figyelte, ahogy a mestere újra meg újra átkalapálja egy forró kövön, minden egyes ütés gyengített egy keveset a fém kemény magján, míg végül meghajolt az akarata előtt, és olyanná vált, akár az agyag a férfi nagy, tűz égette kezei alatt. Taran nézte, ahogyan harcol az anyaggal, küzd, hogy megadásra kényszerítse, megragadja a fogóival, és laposra veri a kalapácsával. És végül szemtanúja lehetett, ahogyan a piszkos anyag ragyogó késekké és kardokká, ekékké és vödrökké, fogantyúkká és ketrecekké alakul, majd visszatér ahhoz a fakó, sötétszürke árnyalathoz, amelyet – a kovácsok kivételével – mindenki alábecsül.

Az emberek szerették a vasat az ereje és a rugalmassága miatt, és azért, mert olyan tökéletesen élesre lehetett fenni, hogy egyetlen sima mozdulattal elvághatta egy ember torkát. Időtállónak, hasznosnak és célszerűnek tartották, de nem látták táncra kelni, ahogyan Taran, és nem tudták, hogy az igazi ereje abban áll, hogy képes alakot váltani. Egy kovács képes volt egy régi nyélből kincsesládát formálni, és kellő hozzáértéssel meg türelemmel újabb formát adni neki, hogy olyan kés váljon belőle, amelyik a legnagyobb lakomáknak is dísze lehet. A kovács fogott egy kardot, amelyik eltompult és kicsorbult a csatában, megfürdette a tüzeiben, hogy újjászülethessen, és újra harcolni lehessen vele. Taran ezt szerette a vasban, és – amikor a mester végül behívta a műhelybe maga mellé – ezért szentelte az egész életét a szolgálatának.

Taran mosolyogva kivette az izzó parázsból a vékony pengét, óvatosan az üllőre fektette, majd egy gyors és erős mozdulattal lesújtott rá a kalapáccsal. Az ütés erejébe belerázkódott a karja, de megerősödött a folyamatos munkától, ezért alig vette észre. Megfordította a pengét, újra lecsapott, majd kegyetlenül visszatette a tűzbe. A vas azonnal vörösen felizzott, és Taran ügyelt rá, hogy ott tartsa, amíg négyig számol – mindig egy kicsit tovább, mint ahogy a kezének kényelmes volt, hogy valóban felélessze a fém szellemeit.

Aztán újra az üllőre emelte, és újra rácsapott. Egész délelőtt ez várt rá, de türelmesnek kellett lennie, mert ezt a kést Enica törzsfőnek készítette, és csak a legnemesebb munkát adhatta ki a kezéből. Raven’s Hill legtöbb fiatalembere kilovagolt vadászni, de Taran sokkal boldogabb volt a műhelyben. Csak a munkára összpontosított, ezért észre sem vette, hogy két ember lépett be a műhelybe, amíg az árnyékuk a pengére nem vetült. Vonakodva felnézett, de aztán szélesen elmosolyodott.

– Gleva! Map! Hát visszajöttetek.

Kivette a pengét a tűből, és belemerítette a jobbján lévő vödörbe. A fém dühödten sziszegni kezdett, és minden gőzfelhőbe borult körülöttük.

– Ezek szerint még mindig varázsolsz – mondta Gleva, majd belépett az ádáz gőzfelhőbe, hogy átkarolhassa az ifjút.

– Ez nem varázslat, hanem…

– Kemény munka. Tudom, tudom. Számtalanszor mondtad már, de nekem akkor is varázslatnak tűnik. A kovácsok a tűz szellemeivel táncolnak, és te, ifjú Taran, a legtöbb embernél gyorsabban tanulod a lépéseket.

– Te túl kedves vagy hozzám – motyogta Taran, majd Maphez fordult, hogy leplezze a zavarát.

– A lánynak igaza van, pajtás – erősítette meg Map, és hátba veregette az ifjút. – És átkozottul büszkék vagyunk rád.

– Ahogyan magunkra is, amiért rád találtunk – tette hozzá Gleva, megkímélve Tarant a kínos helyzettől.

Taran a műhely végében lévő padhoz vezette őket, és sört töltött a kancsóból, amit Vindilus mindig ott tartott a polcon. Miközben koccintottak, Taran szeretettel nézett a két utazó kereskedőre, akikkel öt évvel azelőtt ismerkedett meg egy vásáron. Elveszett és bánatos volt, az anyja távozott az élők sorából a születésekor, szeretett apja pedig követte, amikor kegyetlen láz söpört végig a környező területeken. A nagynénje gondját viselte volna, de Taran már felnőttnek képzelte magát, ezért elindult, hogy a lóvásáron harcosnak álljon. Elképzelte, ahogyan a megfelelő felkészítés után valamelyik magas rangú vezető kiemeli majd a tömegből, de a vásár zsúfolt és mocskos volt, tele lovakkal, tyúkokkal és gabonás zsákokkal, miközben férfiak és nők kiabáltak és lökdösődtek. Elbújt egy baromfival teli ketrec mögé, de egy termetes fickó kirántotta a rejtekhelyéről, és leültette egy kőre.

– Mit látok itt? Egy fiatalember munkát keres?

– Nem, uram – hebegte Taran, mert a férfi bűzlött az alkoholtól, és a szeme olyan apró volt, akár egy disznóé, és olyan közel ülő, mintha le akart volna csúszdázni az orrnyergén. – Csak azért jöttem, hogy vegyek… – Taran rémülten körülnézett. – Néhány kanalat a nagynénémnek.

– Kanalat? Értem. És mégis mit kínálsz cserébe azokért a kanakért? – Taran nem tudott sem áruval, sem válasszal szolgálni. Nem úgy a férfi. – A munkádat, nem igaz? – A férfi körüljárta Tarant. – Nem vagy túl erős, de elég formásnak látszol. Azt hiszem, elviszlek. Valamire jó leszel.

Közelebb hajolt Taranhoz, vöröslő arcát olyan közel nyomta hozzá, hogy a fiú érezte az orcáján a nyálát. Disznószeme kajánul felcsillant, és Taran azonnal megutálta, még mielőtt a férfi hirtelen kinyújtotta a húsos kezét, és megragadta a legintimebb testrészét. A bőre még most is azonnal lángra lobbant az emléktől és a gondolattól, hogy mi lett volna belőle, ha ebben a pillanatban meg nem pillantja Glevát. A nő komolyan méregetett egy gombolyagot, de Taran kedvességet látott a szemében. Hirtelen biztosan érezte, ilyen szeme lehetett az anyjának is. Ösztönösen cselekedett, a nőre mutatott, és hangosan azt mondta:

– Meg kell kérdeznie a gazdámtól.

– Gazdád? – A férfi szeme még jobban elszűkült. – Nem tudtam, hogy Gleva fiúkkal is kereskedik.

A nő meghallotta a nevét, és felpillantott, Taran pedig imádkozott az összes létező szellemhez, hogy melléálljon. A nő tetőtől talpig végigmérte, majd visszaadta a gombolyagot a csalódott eladónak, és odalépett a termetes férfihoz, aki azonnal összehúzta magát, és – Danunak hála – elengedte Taran kiszolgáltatott helyzetbe került testrészét.

– Csak kivételes fiúkkal – közölte Gleva, a hangja olyan kemény volt, mint a vas. Map csatlakozott hozzá.

– Van valami gond, szerelmem?

– Catto a fiú árát kérdezi.

– A fiú?

– Igen, a fiú. – Gleva hangja meggyőzően szólt, és amikor Map észrevette, hogy Taran a nő háta mögé húzódik, bólintott.

– Á, igen! Nos, attól tartok, ma inkább nem adjuk el.

A férfi apró szeme gombostű méretűre zsugorodott.

– És miért nem?

– Mert Enica törzsfőnek visszük Raven’s Hillbe. Ismered Enicát? Hát persze hogy ismered. Nos, kimondottan a mi fiunkat kérte.

– De miért? Mije van, ami olyan kívánatos? Nekem elég csenevésznek tűnik.

– És ebben az esetben nem is lesz számodra akkora veszteség. És nem akarod magadra haragítani a törzsfőt, ugye?

– Nem – vakkantotta Catto morcosan. – A világért sem tennék ilyet. Nos, kellemes napot nektek, és remélem, hogy a fiú beváltja a hozzá fűzött reményeket.

Catto a termetéhez képest meglepő gyorsasággal eltűnt a tömegben, és Taran hebegve hálálkodni kezdett, amikor Gleva félbeszakította.

– Te menten éhen halsz, kölyök. Szerezzünk valami ennivalót!

Így is történt, és egy tál mennyei ragu fölött Taran elmesélte a történetét a párnak, akik megosztották vele, hogy távoli területekre utaznak, és mindenfélével kereskednek, amin megakad a szemük. Vettek sűrű olajat, gyümölcsös bort és elixíreket, amelyek lángra gyújtják a nyelvet. Kereskedtek gyönyörű agyagbábukkal, melyeket táblajátékokhoz használtak. Vittek magukkal a legkülönfélébb formájú és anyagú főzőedényeket és amforákat, de ékszereket és kiváló minőségű, mutatós különlegességeket is. De biztosították róla, hogy Taran a legértékesebb kincsük, és felajánlották, hogy tartson velük, amíg talál egy helyet, ahol letelepedhet.

– Van gyereketek? – érdeklődött Taran.

Gleva Mapre nézett, és még a tizenhárom éves Taran is látta a temérdek szomorúságot, ami sugárzott ebből a pillantásból, de Map megszorította a felesége kezét, mire Gleva elmosolyodott.

– Most már van – jelentette ki, és rendelt még egy tál ragut.

Most Taran felvidult a kereskedőpár látványától, megkönnyebbült, hogy viszontláthatja őket, mert úgy érezte, túlságosan is rég elmentek már.

– Ezúttal merre jártatok? – kérdezte. – A napsütötte földeken?

Samhain hónapjait általában a déli területeken töltötték, amelyeket beragyogott Lugh fénye. Glevának fájtak a csontjai a hidegben, és amikor Glevának fájtak a csontjai, Map szíve is belesajdult, ezért amikor a hó befedte a földet, ők elindultak a tenger felé.

Tarannak fogalma sem volt, hol lehet a tenger, és bár újra meg újra megkérte a kedves barátait, hogy meséljenek róla, csak annyit tudtak mondani, hogy olyan, mintha több ezer folyó folyna közvetlenül egymás mellett. Ha az ember behajózik a közepére, egyik irányban sem látja már a földet, és az élete csakis a hajója szilárdságán múlik. Azt mesélték, van olyan hullámzás, amikor a tenger szellemei magasan egy ember feje fölé emelik sós vizüket, és a hajó egy pillanatra a magasban egyensúlyoz, míg a következőben lezuhan, és ez így folytatódik, amíg a víz mélye végül elnyeli az utazók imáit, vagy kiveti őket a távoli parton. A tenger kiszámíthatatlan szörnyetegként élt Taran képzeletében, és csak imádkozni tudott, hogy soha ne jöjjön el Raven’s Hillig, de Gleva és Map el voltak ragadtatva tőle.

– Ha a szél megtölti a vitorlát, olyan gyorsan tudsz siklani, Taran! Majdnem olyan, mintha repülnél, és sokkal kényelmesebb, mint akár a legügyesebben kialakított út bukkanói és kátyúi Burrough-ban.

Sokat beszélgettek Burrough-ról, az erődről, amely Raven’s Hilltől néhány mérföldre északra emelkedett, és kevesebb mint egy emberöltővel azelőtt építette a néhai örökösnő, Branwen és a férje, Lear. Úgy mondták, kisebb Raven’s Hillnél, de a lehető legnagyobb kényelemmel szolgál, többek között olyan tökéletes kövekkel lerakott utakkal, amelyeknek még a legrosszabb esőzés sem árt. Úgy hírlett, hogy a kovácsműhely, melyet egy Dubus névre hallgató, mogorva, de tehetséges kovács vezetett, a legnagyobb, amiről hallani lehetett, és Taran rettenetesen szerette volna megtekinteni.

– Leutaztunk egészen a Tó-tengerig – mesélte Map csillogó szemmel. – Őszintén mondom, Taran, egyszerűen gyönyörű.

– Valóban – helyeselt Gleva. – És olyan nyugodt. Arrafelé nagyon restek lehetnek a szellemek, mert a legmagasabb hullámok is alig értek a térdemig.

– A meleg miatt van – magyarázta Map. – Attól minden lassabban mozog. Még Samhain legsötétebb napjain is olyan meleg van, hogy a nappali órákban ki lehet menni köpeny nélkül.

Gleva kinyújtotta a karját, mintha újra érezni akarná a bőrén Lugh melengetését. Ő és Map mindig a legfinomabb szövetekben jártak, a legfinomabban megmunkált öveket és kapcsokat hordták, de a napfényt nem tudták megvenni.

– Kész csoda, hogy visszajöttetek! – jegyezte meg Taran a lehető legkönnyedebb hangon.

Gleva és Map pótolták a szüleit, és bár csak időnként látta őket, ezek a találkozások mindig megmelengették a szívét annyira, hogy kitartson a következőig. Ha arra gondolt, hogy egy egész évig kellene nélkülöznie a vidám arcukat, elszomorodott. Ám Gleva átölelte és megcsókolta.

– Átszelném a balti hótáblákat is, hogy láthassalak, én kis Taranom.

„Én kis Taranom!” Az egyszerű szavak kellemesen megmelengették a fiú lelkét, és erősen magához szorította az asszonyt, hogy elrejtse az érzéseit. Gleva és Map megmentették. Magukhoz vették, elhozták ide, Raven’s Hillbe, és eladták Enicának, mert látták, mennyire szereti ezt csinálni.

– Maradtok egy ideig? – kérdezte. – Biztos vagyok benne, hogy Enica törzsfő örül majd, hogy láthat benneteket.

– Így igaz – helyeselt Gleva. – Ugyanis kiváló termékeket hoztunk neki. Gyönyörű agyagedényeket, amelyeket szemképráztató színekkel és mintákkal díszítettek. Látnod kellene…

Ám Map a karjára tette a kezét.

– Nem vagyok benne biztos, hogy a fiút túlságosan érdeklik az edények, de fogadok, hogy szívesen szemügyre venné a kardot, amit Sophiától, a belgák törzsfőjétől szereztem. Tudom, hogy imádni fogod a mintát, amit a markolatába véstek.

Taran buzgón előrehajolt a kard említésére, de Map szavait elfojtotta egy kiáltás. Taran felpattant, és az ajtóhoz sietett. Négy embert látott bejönni a hatalmas kapun, a legutóbbi vadászatról érkeztek, és egy hevenyészett hordágyat cipeltek a vállukon.

– Ki az? – kérdezte Gleva, aki megjelent mellette. – Ki halt meg?

A férfiak komornak tűntek, és Taran egy pillanatig attól félt, Dias törzsfő távozott a túlvilágra, de aztán megpillantotta: a hordágy mögött lépkedett, és sötéten ráncolta a homlokát

– Csak nem Catia? – rémüldözött Map, de nem, az örökösnő az apja nyomában érkezett, két lovat vezetett, és az oldalán ott lépdelt a fivére, Aledus is. Akkor kinek a távozása okozhatott ilyen bánatot?

Taran, Gleva és Map izgatottan figyelték, ahogyan a hordágyat elvitték mellettük, majd óvatosan lefektették az épületegyüttes közepére. Mindannyian lenéztek a holttestre.

– Ez csak egy kutya – állapította meg Map, de Taran csendre intette.

– Ez nem csak egy kutya, Map. Ez Corio, Dias kedvenc kopója. Több zsákmányt szerzett, mint bármelyik.

– És ez volt az utolsó zsákmánya.

Mindannyian a vöröslő vágást nézték az állat nyakán, ahol a vadkan végül felöklelte.

– Attól félek, Dias ma nem akar edényeket válogatni – suttogta Map a feleségének.

Gleva csillogó szemmel felnézett rá.

– Nem – helyeselt –, de most szüksége lesz egy új vadászkopóra, és mi történetesen tudjuk, hol találhatunk neki egyet, nem igaz?

– Burrough-ban – vágta rá Map, és felcsillant a szeme.

Aznap este a vadászkutyát átkísérték a túlvilágra, elégették a hordágyon, amelyen hazahozták, miközben a druidák kántálták éneküket. Dias ott állt a máglya mellett, és a könnyeivel küszködött. Corio lelke a füsttel együtt a magasba emelkedett, és a törzsfő fellépett a máglya mellé, hogy a ruhája magába szívja, abban a reményben, hogy elegendő ideig időzik majd ott ahhoz, hogy beleköltözhessen a következő kutyába, amit maga mellé vesz.

Taran figyelte, ahogyan Gleva és Map a közelében maradtak, és tiszteletteljesen várták a megfelelő pillanatot, ami el is érkezett, miután mindannyian elfogyasztották a lakomát a kutya emlékére.

– Nagyszerű kutya volt, törzsfő.

– Soha nem lesz nála nagyszerűbb.

– Talán nem. De ha erősen magadnál tartod a lelkét, találhatunk egy nemes jószágot, amely magába fogadja.

Dias ránézett, vöröslő szemében felvillant a remény szikrája.

– Valóban?

– Burrough-ban van egy lány, Mavelle törzsfő egyik unokája, aki kiváló kopókat tenyészt. A legutóbbi almot a belga Lucius hercegnek adtuk el. Nagyon elégedett velük, és könyörög, hogy vigyünk még, de biztos vagyok benne, hogy egyet félre tudunk tenni neked, ha úgy kívánod.

– Vadászkopók?

– Természetesen. Erősek és gyorsak. Cordeliának jó szeme van a legmegfelelőbb keresztezésekhez, és az általa tenyésztett kölykök valóban kivételes teremtmények.

– Korántsem olyan kivételesek, mint Corio.

– Nem. De az ő lelkével…

Dias megrántotta a füsttel átitatott köpenyét, és Taran látta, ahogy a keze az oldalára téved, ahol Corio ülni szokott. Ám Dias határozott férfi volt, és meglehetősen gyakorlatias gondolkodású.

– Nos, kétségtelen, hogy szükségem van egy másik kutyára, és majd meglátjuk, hogy alakul. Innen egyenesen Burrough-ba utaztok?

– Ha úgy kívánod!

Dias rekedt hangon felnevetett.

– És biztos vagyok benne, hogy ennek megfelelően alakítjátok az árat is. Értesz a kutyákhoz, Map?

– Nem állítom, hogy szakértő vagyok, de megbízom Cordelia hercegnőben, hogy a legnemesebbet választja nekem.

Dias töprengve ráncolta a homlokát, és a feleségére nézett.

– Nem, ez így nem lesz jó. Az efféle vásárláshoz jóval személyesebb iránymutatás szükséges. – A keze ismét az oldalára vándorolt, de gyorsan feltette az asztalra, és dobolni kezdett az ujjaival, miközben végignézett az udvartartáson. Enica a férje kezére fektette a tenyerét, és felállt.

– Aledus!

Taran, aki a herceg mellett ült, érezte, ahogy az ifjú felpattan a helyéről.

– Anyám?

– Fontos feladat vár rád. El kell utaznod Burrough-ba a kereskedőkkel, hogy új kutyát válassz apádnak.

Aledusnak felcsillant a szeme. Tizennyolc éves fiatalember volt, ugyanannyi idős, mint Taran, és gyakran beszélgettek. A nővére, Catia volt az örökös, és az ifjúnak folyamatosan szembesülnie kellett a pozíciójából fakadó akadályokkal, így most büszkén kihúzta magát, majd mélyen meghajolt.

– Megtiszteltetés számomra, anyám. Azonnal indulok. Jobban mondva, holnap reggel. Amint lehet. Őszintén örömömre szolgál a megbízás.

– Azt látom – jegyezte meg Enica mosolyogva, Dias pedig előrelépett, és megszorította a fia kezét.

– Köszönöm, Aledus. Vinned kell magaddal néhány embert, hogy megvédjenek. Gyűjts egy hatfős kísérőcsapatot!

– Igen, apám. Köszönöm, apám.

Aledus még boldogabbnak tűnt, amiért lehetősége adódott a saját embereit irányítani. Egymásra néztek Tarannal, és a herceg elvigyorodott.

– Magammal vihetem Tarant? – kérdezte Diastól.

– A kovácsinast?

– Mestersegéd – motyogta maga elé Taran.

– Úgy hallottam, Burrough-ban kiváló műhely működik. Így lehetősége nyílna tanulni, és ő az egyik legerősebb emberünk. Megvéd majd az úton, ugye, Taran?

– Örömmel, hercegem – válaszolta az ifjú, és fejet hajtott. – Megtiszteltetés lenne a számomra, törzsfő, ha…

– Jó, jó – szakította félbe Dias. – Nem kell tovább hízelegni. Menjetek készülődni, mert hajnalban indultok!

Taran újra meghajolt, majd elköszönt, és lelkesen a műhelybe rohant, hogy összeszedje a kalapácsát, a kötényét meg a többi szerszámot. Alig várta, hogy Burrough-ba érjenek.