1688

A végzet ujja

Munkács közelében, 1688. január

A megvadult szél az utolsó csepp meleget is kisöpörte a védett völgyből. Hiába parázslott a szénégetők földbe mélyesztett kunyhójának szomszédságában a minap megrakott boksa, rá kellett volna feküdni a földdel vastagon beborított dombocskára, hogy valami kis meleg a ruha alá szökhessen. De a kurucok most nem értek rá heverészni. A tépett, gyászoló sereg – mit sereg, egy többnek-jobbnak ígérkező szabadságharc maroknyi túlélője csupán! – a hosszú meneküléshez készülődött, lószerszámot ellenőrzött, élelmet csomagolt. Vezetőjük, a szőkés bajszú, világos szemű ifjú maga is éppoly dühödten csapkodta az asztalt, ahogy a viharos téli szél a kilazult ajtót.

– Kivégezni! Kivégezni! Ezt is kivégezni! Lelőni mindet, akár a veszett kutyát!

Utolsó kiáltását olyan heves ökölcsapás kísérte, hogy a tintatartó felborult. Az alig valamicske, dermedt tinta, ami még megmaradt, most a nevekkel teli, árkus papíron araszolt a leggyűlöltebb név irányába. Az ifjú kuruc meredten bámulta a végzet ujjaként szolgáló tintafolyamot.

– Veled, veled fogom kezdeni! – csikorogta a fogai közt.

Barkóczy Ferenc gróf százszoros halált érdemelt volna, és az ifjú kuruc hadnagy, Kis Albert már attól is vértolulást kapott, hogy ebből kilencvenkilencet nem áll módjában megadni.

– Száz bűn… száz halál… – fújtatott Albert. Lélegzete vastag, fehér párát vont köré a kihűlt kunyhóban. Ám hiába emlegette Barkóczy bűneit, attól még nem kapott a Mindenhatótól hatalmat a száz halál kiosztására. Talán, ha leírná, mind a százat!

Albert a dermedt lúdtoll után kapott, aztán meggondolta magát, és inkább félresöpörte. A halálra ítélt labancok nevét felsoroló iromány is repült volna, ha nem szegezi a fához egy régi nyílhegy. Albert dühödten fújtatott: az ő fegyvere nem a toll, hanem a kard. Karddal szabdalja bele Barkóczy bőrébe bűneinek lajstromát! A tucatnyi árulást, amellyel Felső-Magyarország fejedelmét, Thököly Imrét kijátszotta, hol Bécsnek, hol a Portának, Thököly kurucainak levadászását… összejönne a holtakból egy egész regiment… a Habsburg Lipót seggének fényesre nyalását!

A szökött jobbágyból lett ifjú hadnagy felpattant, fejébe csapta prémszegélyes süvegét, és kirontott a kunyhóból. A mindig kormos ruszinok fel se emelték a fejüket, már az új boksát építették. Jó ára lett a szénnek, amióta a háború olyan nagyon ráéhezett a kovácsolt vasra meg a puskaporra, így aztán a szénégetők, bár pártolták őket, nem értek rá holmi dúvadként menekülő kurucokat nézegetni. Ugyanígy a hadnagy, Kis Albert sem tartott igényt a szénégetők csodálatára, megelégedett a koszttal, kvártéllyal, amit ezek a jótét lelkek velük megosztottak, miután a ráctörök csapatok cserben hagyták őket.

– Jóska! Ide! – vakkantotta a hadnagy. Meg se várta, hogy a nevezett kuruc, egy jókötésű szatmári cigány gyerek elébe pattanjon, úgy adta ki a parancsot. – Remélem, készen vagytok, mert most nyergelni kell!

– Minek a’? – nézett rá értetlenül Jóska. Sűrűn pislogott, a jeges darát éppen a szemébe vágta a szél. – A német még Munkácsot prédálja… hallga!

– Hallom, hallom – morogta Albert, de azért félrebillentett fejjel egy kicsi időre tényleg fülelni kezdett, hogy a szénégetők motozásán, a szél süvítésén átszűrődő hangokat beazonosítsa. A félrevert harangot könnyen fel lehetett ismerni. Az ágyúdörgés leginkább annak hiányáról lett már ismeretes… a több mint két éve húzódó ostrom nagyja véget ért, Zrínyi Ilona kitűzte már a fehér zászlót. És a távoli farkasüvöltés… na, az nem állati torokban született, hanem Caraffa generális fehér kabátosainak öröméből fakadt. – Hallom, Jóska, és mégis azt mondom, nyergeljetek!

– Indulunk a nagyságos fejedelem úrhoz, igaz-e?

– Indulunk, indulunk, de elébb be kell végeznünk a feladatunk.

– Mi lenne az? – kérdezte Jóska. Vastag szőrgubát viselt a tél hidege ellen, most tettre készen félrelökte a szárnyait, hogy az övére akasztott fokosára csapjon. Harcias kis cigány legény volt a hadnagy legjobb embere, két pofára falta a németek szívét, amikor eljött a verekedés ideje.

– Bevégezzük a törvény dolgát. Az ítéletet a Haragvó Isten és a nagyságos fejedelem nevében magam hoztam meg, ahogy a végrehajtás is a mi kezünkben van – mondta. – Kivégezzük az áruló urakat, mind egy szálig! Odabe’ van a lista, azon megyünk végig… de nem sorban. A kutya Barkóczyval kezdjük… neki ma estéig a föld legyen örökös takarója!

Jóska összecsattintotta bocskoros bokáját, és szaladt a dolgára. A hadnagy ácsorgott még egy darabig a jegesre taposott, avarral összekeveredett hóban, hallgatta a szelet, a harangokat, a császári sereg diadalát. Átjárta a harag… és a szégyen.

Nem ért oda időben. Munkács elesett.

Angyalok és ördögök

Vári közelében, 1688. október

Széles ívben lendült a fejsze, amikor Bíró Mihály lesújtott vele. Éles volt a szerszám, erős az ütés, pontos a találat; a tuskóra helyezett rönk mégsem hasadt ketté. Makacs fa volt, szívós, és nehezen adta magát, mintha a kurucok istene teremtette volna.

Mihály elmormolt egy szitkot a fogai között, míg kiszabadította a beszorult fejszét. Aztán újra nekiveselkedett. Beleadott apait-anyait az ütésbe, ám ezúttal sem járt szerencsével.

– Ördögadta fa! Hát csak nem fogsz ki rajtam?

Talán egy göcsörtösebb rönk került sorra, vagy az egész napi favágás szívhatta ki a férfi erejét.

Kuncogást hallott a háta mögül. Az öreg nyögdécselve kiegyenesítette a derekát, majd hátralesett a válla felett.

Anna félrebiccentett fejjel figyelte őt – ki tudja, mióta? –, szemében pajkos fények csillogtak. Egy fűzfából font kaskát szorított az oldalához, amivel a tűzre való fát hordta be a kemence mellé.

– Ej, leányom, hát mi dolog ez? Kineveted szegény öregapádat?

Bíró Mihály csak mímelte a korholást. Hogyan is lehetne haragudni erre az istenáldására?

Mert abban bizonyos volt, hogy az Úr igencsak jókedvében lehetett, amikor Annát teremtette. Ajándékként küldték neki ezt a szorgos-dolgos, örökkön vidám angyalt. Néhanap azon töprengett, tán meg sem érdemli.

Ej, be büszke is lenne rá az anyja, ha most látná!

Igaz, már rég férjhez kellett volna mennie. Bizonyára jobb sora lenne egy becsületes férfi oldalán, mint idekünn a tanyán. De Anna mindig azt mondta, ha nagy ritkán ez szóba került, hogy nem akarja magára hagyni az öreg szülét. Hová lenne támasz nélkül?

Bíró Mihály örült is ennek, meg nem is. Persze könnyebb volt neki így, mintha egymagában tengődött volna, az viszont erősen bántotta, hogy a maga boldogságának Anna fizeti meg az árát. Ilyet nem várhat senki a gyermekétől!

Anna szerencsére nem érzékelt semmit e komor gondolatokból. Lerakta lába mellé a kétfülű kosarat. Aztán csípőre tett kézzel állta apja tekintetét, arcán azzal az évődő, huncut mosollyal, ami a legmarconább férfiakat is képes lett volna levenni a lábukról, nemhogy őt!

– De hisz nem jól csinálja, édesapám.

– Eridj már, te csitri! Te akarsz engem kioktatni favágásból?

Az öreg jogosan kérte ki magának a bírálatot. Lassan a hatvanadik esztendejét taposta, és bizony már zsenge korától kezdve aprította a tüzelőt; télen a fűtéshez, nyáron a főzéshez. Mi olyat tudhat a favágásról ez a cserfes, amit ő nem?

– Hát hogyan kell?

– Képzelje a rönk helyére Caraffa tábornok fejét!

Bíró Mihály felhorkant. No, azt a vérszomjas férget ugyan kár volt szóba hozni! Belepökött a tenyerébe, két marokra fogta a fejszét, aztán a feje fölé emelte, hogy minden erejét, minden keserűségét beleadja az ütésbe.

Úgy hasadt kétfelé a rönk, mintha érett tök lett volna: jobbra-balra dőltek a hasábok, hullott a szilánk, repült a forgács. Annyi düh, annyi erő szorult a mozdulatba, hogy a fejsze éle még a favágó tuskót is megrepesztette, pedig az csupa gyökérből állt, s már vagy két évtizede bírta itt a tanyán a mindennapi nyüstölést.

– No! – ámult az öreg. – Most az egyszer okosat szóltál, leányom.

Amikor nem kapott feleletet, hátrafordult.

Anna a szemöldökéhez emelt tenyere alól kémlelt valahova a muzsalyi dombok felé.

– Kik lehetnek azok, édesapám?

Bíró Mihály is arra nézett, és egyszeriben elfogta a rossz előérzet.

– Eridj a házba, Anna, siess! Tán beérik velem is.

A tanyájuk egy fertályórányi járásra esett a Vári nevű falutól, és ugyanannyira Borzsovától. Elég közel az emberekhez, ha valamire szükségük lenne, de kellően távol a kíváncsi pillantásoktól.

Az északi úton egy szekér közeledett, amelyet két lovas kísért. Önmagában nem lett volna ebben semmi különös, máskor is megesett ilyen, csakhogy ezek a lovasok piszkosfehér zubbonyt és fekete háromszögkalapot viseltek. Amilyet Lipót császár német katonáin látni. Azoktól pedig semmi jóra nem lehet számítani.

– No, szedd a lábad! Ne mondjam még egyszer!

Anna némán engedelmeskedett. Ismerte annyira az apját, hogy tudja, mikor nincs helye a vitának.

Hamarosan begördült a szekér az udvarra. Kerítés nem vette körül a tanyát. Minek is? Évek óta nem tartottak jószágot. Nem volt, mi elbitangoljon. S maga a ház oly szegény volt, hogy ide csak hozni lehetett bármit, elvinni aligha.

Bíró Mihály abban bízott, amint az idegenek is szembesülnek a nincstelenséggel, hamar továbbállnak. Addig sem akarta felbőszíteni a katonákat, hisz ismerte, milyen lobbanékonyak. Levette süvegét, és lehajtott fejjel várta, hogy megszólítsák.

– Bíró Mihályt keressük – kezdte köszönés helyett az egyik fehér mundéros, aki a bakon foglalt helyet a kocsis mellett. Keskeny arca volt, és hegyes, előremeredő álla. Úgy nézett ki, mintha orrot növesztett volna a félhold.

– Én volnék az, hadnagy uram – felelte csendesen az öreg. Látta persze, hogy csak strázsamester a kis csapat vezetője, de tapasztalatból tudta, hogy az ilyen barmoknak nagyon is hízeleg, amikor magasabb rangúnak vélik őket. A fickó nem is javította ki a tévedést.

– A dikáért jöttünk – közölte, mintha a világ legtermészetesebb dolga lenne, amire kár is több szót vesztegetni. – Add elő tüstént!

Jól beszélt magyarul. Bizonyára nem véletlenül bízták éppen őrá az adószedést.

Bíró Mihály igyekezett a legalázatosabb képet vágni, amire csak képes volt.

– Én már megfizettem azt, vitéz uram. Kétszer is az idén.

– Hazudsz! – förmedt rá a strázsamester. – Az én tisztem begyűjteni a dikát, és bizonyos vagyok benne, hogy még sosem jártam ebben a sárfészekben.

Megvetően körbenézett a szegényes udvaron.

– Instálom, hadnagy úr, a szatmári kapitány emberei vitték el azt a kevéskét, amit sikerült nagy nehezen összekuporgatnom.

– No, azt nagyon rosszul tetted, ha nekik adtad, mert ez a falu Munkácshoz tartozik. Most fizetheted újra a dikát. Mert én mondom, Kiesbacher Rudolf – bökött párszor a saját mellére –, hogy anélkül el nem megyünk.

Látta Bíró Mihály, hogy a strázsamester komolyan beszél. Térdre hullott előtte, és összekulcsolta a kezét.

– Könyörüljön, hadnagy úr! Nem maradt semmim. Puszta kásán küszködöm így is. Ha még azt is elviszik, mit fogok enni télen?

– Az legyen a te bajod! Miért nem szorgoskodtál jobban a nyáron? Akkor most több maradna neked is.

– Hisz dolgoztam én hajnaltól napszálltáig, de hiába gyűjtögetek, ha mindenemet elveszik. Őfelsége törvénye pontosan megszabja a dika mértékét. És annak már így is a kétszeresét adtam.

– Eh, mit tudhat egy paraszt a törvényekről! – legyintett Kiesbacher. – Lipót császár különben is messze van, Munkács meg közel. És ha a kapitány úr úgy rendeli, hogy be kell adni a dikát, akkor nincs apelláta.

– Könyörüljön, hadnagy uram! Ne vigyék el mindenemet, mert éhen veszek. És akkor kitől szedi be kegyelmed jövőre az adót?

– Márpedig én nem fogok üres kézzel távozni, csak mert egy hazug paraszt lóvá akar tenni – csapott térdére a strázsamester. – Ismerem jól a rebellis fajtádat! Inkább elássátok a terményt, és elrejtitek a jószágot, minthogy beszolgáltassátok. Azt hiszed, nem tudom? Utoljára mondom, öreg, jobban teszed, ha magad adod elő, mert ha nekünk kell felforgatni a viskódat, tán még összetörik benne egy s más.

Bíró Mihály tudta, hogy nem tréfálnak a katonák. Igaz, a szatmáriak jártak itt legutóbb, de ezek mind egykutyák. Amikor nyáron másodszor is eljöttek a dikáért, és ő felpanaszolta ezt, úgy elverték, hogy több bordája eltörött. Hetekig nyomta az ágyat, és persze az idő alatt sem tudott dolgozni. Ha nem lett volna mellette Anna, aki szerencsére igencsak ért a gyógyító praktikákhoz, tán nem is élne már.

– Igazat mondtam, hadnagy úr! – esdekelt az öreg. – Odabent sem fognak találni semmit.

– Na, jól van, te rebellis paraszt – lépett le a strázsamester a bakról. A lovasok követték példáját, és leszálltak a nyeregből. – Te akartad. Tudod, mi ilyenkor a szokás…

Hogyne tudta volna! Bár őt eddig elkerülte ez a csapás, de hallotta épp eleget panaszolni másoktól. Amikor az adószedők nem járnak sikerrel, máshogy veszik el a gazda kedvét a vonakodástól. Olyankor aztán, ha mégis van, gyorsan előkerül az elrejtett termény. Ő is odaadta volna már mindenét, hogy megakadályozza a gaztettet, amire ezek készülnek, de mit adjon, ha nincs semmije?

Az egyik lovas fegyvert fogott rá, hogy még csak ne is gondoljon ostobaságra, a másik megragadta a kardja markolatát, és a háta mögé került. Ketten pedig megindultak a bejárat felé.

– Átkutatjuk a patkányfészkedet – mondta Kiesbacher. – Benézünk minden sarokba, minden ládába, de még az asszonyod szoknyája alá is. Ki tudja, miféle kincset rejteget alatta…

A katonák felröhögtek. Talán nem is bánták, hogy így kell kárpótolniuk magukat.

Tudta bizony az öreg, hogy mi a szokás, ha a gazda nem fizet. Olyankor a feleségén vagy a leányán végigmegy az egész osztag. Akkor is, ha csúf. Mert ez csak részben szól az élvezetről. Sokkal inkább a megszégyenítésről és megfélemlítésről.

– Várjon, vitéz uram! – kiáltotta Bíró Mihály.

– No, hát megjött végre az eszed? – fordult vissza az ajtóból a hegyes állú adószedő. Kicsit mintha csalódott is lett volna, amiért mégis megtört a paraszt. A végén még elmarad a mulatság!

– Most ugyan nem tudok fizetni, de esküszöm mindenre, ami szent, hogy összeszedem jövő hétre.

– Ugyan honnét lenne pénzed, te kutya, ha most sincs?

– Kölcsönkérek, vagy ha kell, összekoldulom. Csak kérem, ne bántsák a leányomat!

A strázsamester bosszúsan legyintett, aztán belépett a házba az emberével.

Mihály talpra akart szökkenni, de a mögötte álló katona durván visszanyomta.

– Nono! Nem ugrálni, du alter Trottel!

Odabentről kihallatszott az elégedett röhögés. Úgy látszik, kedvükre való volt, amit találtak. Nem is csoda! Annát tartották az egyik legszemrevalóbb lánynak a környéken.

Bizonyára rábukkantak a gazemberek, és most örülnek a szerencséjüknek, hogy nem egy ráncos vénasszony leteperésével kell fitogtatniuk a hatalmukat. De Anna hangja furamód nem hallatszott. Se nem ordított, se nem sírt, még csak nem is könyörgött. Szótlanul tűrte a gyalázatot. Mi mást tehetett, ha meg akarta kímélni az apját?

Bíró Mihály öreg szíve majd’ megszakadt. Tudta, hogy az ő dolga lenne védelmezni a sajátjait, de képtelen volt rá. Sőt, most éppen Anna az, ki áldozatával megóvja az ő életét.

De vajon érdemes így élni? Ezzel a szégyennel? Mivé lett ez a világ! Hol van ilyenkor a magyarok istene? Miért engedi, hogy ez a sok rossz történjen a világon? És mivel vonták a fejükre a magyarok ezt a temérdek büntetést?

Jaj, istenem, mitévő legyek? Tűrjem csendben és gyáván, hogy ezek az ördögök meghágják az egyetlen leányomat? Csupán azért, hogy életben maradjunk? Vagy ugorjak a gazembereknek? No hiszen, ha csak ketten lennének, bízvást megpróbálnám! De négy ellenében mennyi esélyem lehet?

Már nem volt ereje teljében, mint hajdanán, amikor Fekete János csapatával járta a vidéket, hogy megkeserítsék a népnyúzók életét. Aprították a németet, fosztogatták az uradalmakat. Egy ízben még a tárkányi kastélyt is megrohanták. Ej, be szép daliás idők voltak azok! Kár, hogy elmúltak!

Azon töprengett, mit érne el a szembeszegüléssel. Csak felbőszítené a németet. Őt egész biztosan megölnék. A saját életét nem sajnálta annyira. De mit tennének Annával? Életben hagynák? Elhurcolnák?

És vajon Anna melyik sorsot választaná?

Igazából erre már meg is kapta a választ. Be kellett látnia, hogy a lánya bölcsebb, mint ő. Anna a hiábavaló lázadás helyett a csöndes beletörődés mellett döntött.

Ma még megússzák ennyivel, élhetnek tovább szégyenben, de mi lesz holnap? Ki tudja, mikor támad kedvük újra eljönni a gazembereknek? Hát ezentúl már mindig el kell tűrniük a gyalázatot?

Nem! Ez nem élet így!

Bíró Mihály tenyere izzadni kezdett. Meg kell szereznie a fejszét. Jól emlékezett rá, hol hagyta. Úgy beszorult a tőkébe, hogy komoly erőre lesz szükség a kiszabadításához. Bár feldúltságában érzett magában annyit, ami elég lehet, hogy kitépje egyetlen mozdulattal. Még ha ezzel időt is veszít. Mindegy, akkor sem tehet mást.

Először végiggondolta a mozdulatsort: felpattan, kiüti a mordályt a bizonyára meglepődő katona kezéből, hat-nyolc lépéssel a tőkénél terem, magához veszi a fejszét, majd visszakézből beleállítja a közelebbi fickó fejébe, aztán sorra kerül a másik is.

Képes lehet rá?

Gondolatban olyan egyszerű.

Mellette szól ugyan a meglepetés, erőt ad neki a tehetetlen düh, de ellene vannak öreg tagjai, és hogy a katonák ketten vigyáznak rá.

Minden azon múlik, milyen gyorsan tudja megkaparintani a fejszét.

Feltűnés nélkül odalesett, aztán…

Istenem!

…megállt benne az ütő!

Hova lett a fejsze?

Akárhogy meresztette a szemét, nem látta ott a szerszámot, pedig az esze tudta, hogy nem lehet máshol.

Reményvesztve nézett az előtte álló katonára, aki láthatóan semennyire sem tartott egy ilyen vézna öregembertől. A fickó félreérthette a Mihály arcára telepedő érzelmet.

– Nem félni, du alter Schweinehund, es dauert… ez tart nur kicsi idő – kacsintott.

– Kivált für den Wachmeister – röhögött a mögötte álló német. – Rudinak elég eine Minute.

A társa felvetett fejjel kacagott. Így nem láthatta azt, amit az öreg.

Néhány pillanat alatt történt minden.

A szekér mögül, mint a förgeteg, előrontott valami árny, és mielőtt a német felocsúdhatott volna, meglendült fejszét szorongató keze.

Bíró Mihály úgy megdöbbent, hogy csak tátogni bírt.

Mi ez? A vágya kelt volna életre? Vagy az Úr hallgatta meg ez egyszer az imáját, és leküldte hozzá valamelyik bosszúálló angyalát?

Nem! Mégsem angyal lesz ez! Egy villogó tekintetű, hosszú bajszú legény rontott a császári katonákra, és néhány szívdobbanás alatt ártalmatlanná tette őket.

– Hányan vannak odabent? – sziszegte.

Az öreg még mindig képtelen volt megszólalni, csupán az ujjaival mutatott kettőt. A vészjósló tekintetű angyal aprót biccentett, majd fogást váltott a fejszén, és belépett a házba.

Egy tisztább karácsony

Tarpa, 1688. december

Lassan bandukolt Tamás lefelé a Kandia utcában. Ráért. A tél álmot küld a földre, folyóra, fára, s hacsak nem válik gyilkossá az ínség, az emberek is meglassúdnak. Ráérősen ballagott Tamás, testét-lelkét átmelengette az ujjnyi vastag húsréteggel gazdag szalonna, a régi kenyér maradéka és a gyenge újbor, melyet anyja tett a kései ebéd mellé. A friss kenyér illata belengte a szobát – az utcákat, a falut, az egész vidéket, hisz karácsony vigíliájának tiszteletére ott is sütöttek, ahol maradt még cipóvég az előzőből, de valahogy még ott is, ahol más napokon nem volt miből. Ment Tamás, vastag kapcára húzott bocskora alatt meg-megroppant a fagyott sár. Néhány napig enyhébb idő ülte meg a Tisza mentét, köd szállt fel a vízről, engedett a föld annyit, hogy a lábon járók nyúlós sarat dagasszanak belőle. Mocskos egy idő volt az. Aztán ahogy az asszonyok nekigyürkőztek a hajnali sütésnek, úgy gyürkőzött neki az Ég is; szép ropogós, csipkés abroszt borított az utakra, melyek Isten házához vezetik az embert. Bal lábát a jobb elé, majd a jobbot a bal elé tette Tamás ebben a se túl meleg, se túl hideg, mindenki kedvére való tiszta levegőben, és igazán semmire sem figyelve nézte a boldog gyerekcsapatokat, akik a délutáni kántálás végére érve igyekeztek hazafelé, hogy átadják helyüket a házról házra járó legényeknek és a családos férfiaknak. Nevettek, a hidegtől szipogtak, szájuk széléről törölgették a lekváros málét, amellyel a kevésbé szegény portákon kínálták őket, zörgették tarisznyájukban a rongyon fényesre dörgölt, héjas diót, mogyorót, amivel a szegények hálálták a gyermekszájjal átadott karácsonyi áldást.

Jött egy csapat gyerek, sürven szipogtak azok is, taknyot-könnyet és némi vért. A Fekete Bakti és a Balog Bakti fiai, jókora fészekalja pápista gyerek, akik igen szorultak azóta, hogy Sennyey István eladta tarpai birtokrészét. Addig, amíg a Sennyey família jobban nyúzta a neki rendelt és az általa betelepített tarpai jobbágyait, mint az ecsedi uradalom a nagyobbrészt neki szolgáló Tarpa egészét, addig ez utóbbiak szíve inkább megesett a szerencsétlen sorsú családokon, s nem nézték, melyik pápista, melyik a rendes. Egyként gyűlölték a bárókat, és vállt vállnak vetve gyűrték le a megerődített nagytárkányi kastély hajdúit, amikor tizenhárom esztendeje a fegyverbe kelt parasztok elfoglalták a Tiszakanyart ügyelő erősséget, ahová Sennyey Ferenc bevette magát. Akkor nem számított, ki mondja Egynek az Istent és ki Háromnak; a Róma hitén lévő Bakti Andorás az ostromban csonkra zúzott, vérző jobb kezét magához szorítva bal kézzel döfte szíven a bárót, akinek a vállát a reformált vallású Siti György, bokáit a két Esze fivér, István és Tamás szorította. Kurucok voltak mind, és tarpaiak.

Az évek gyorsabban szállnak, mint a gondolat, és a szívbéli elköteleződések még annál is sebesebben képesek megváltozni. A vén Balog Bakti Andorás még élt, amikor a Sennyeytől Báthori Zsófia visszaszerezte azt a kis részt Tarpából, amit addig a báró adóztatott – sajnos nemcsak a parasztportákat vette vissza, de a jogot is, hogy ő küldje a papot. Pápistát küldött, mert nem a falut nézte, hanem a saját üdvözülését. Akkor fordult a Baktiak ellen a közhangulat, mert a testvér-dédszüléktől leszármazott, két népes családon kívül más nem volt azon a hiten, s azt beszélték, ha elmennek ezek az Istent ferdén valló jobbágy famíliák, akkor velük megy Zsófia nagyasszony papja is. Többé nem számított, hogy ki a kuruc, csak az, hogy milyen nyelven prédikál nekik a pap. Nagy ribillióval mutatkozott meg az ellenségeskedés Tarpán. Andorás bácsi olyannyira felbőszült ezen, hogy megütötte az agyát a szél, a csonka mellé lebénult a bal keze is, aztán gyorsan meghalt, úgy két napra rá. Siti György meg csapra verte a legjobb hordó borát, hogy így ünnepeljék meg a tekintélyes pápista családfő halálát – szó nem eshetett arról, hogy nem is olyan rég még egymás mellett harcoltak, pápista kuruc vállának vetve a reformált kuruc vállát. A mulatozás végén elkergették a papot, akit aztán Zsófia nagyasszony német erővel ültetett vissza a nyakukba. Abba az erőbe belehalt két jó tarpai legény, de a nyakas parasztok talán csak ebből értették meg a szót. Azóta nagyobb vér nem folyt, mint a betört orroké… az azonban igen gyakran.

De gyereket eddig nem bántottak.

Megcsikordult valami Esze Tamás szívében, ahogy a koldusszegény Bakti pulyák óvatosan arrébb húzódtak előle, neki a nyomorúságos utca egyetlen kerítésének, amit a kecskés Antal Gulyó rakott az udvara köré, fonott fűzvessző közé tűzdelt krisztustöviságakból. Kegyetlenül szúrt az a félarasznyi tövisekkel kirakott kerítés, a kölkök mégsem mozdultak mellőle. Őket bámulva, két csosszanó lépés után meg is állt Tamás, mintha a fagyott sárra ragadt volna a bocskora.

– Mi lelt titeket? – kérdezte nagyon csendesen az elsápadó legénykét, aki a kisebbeket óvón lépett előre. Andráska volt az, a tárkányi hős Andorás unokája, nevében immár Balog ő is, különbözvén a többi Baktitól. Az ő orra vérzett a legjobban, száját fekete dagadás vette birtokba, s a füle alatt hosszú, vörös hurka mutatta, hogy kéznél, bütyöknél keményebb valamivel csapták meg.

– A nagy büdös semmi! – vakkantotta Andráska. Minden egyes hang, amely elhagyta a torkát, egyre elszántabbá tette, s úgy tűnt, mire végére ért a rövid mondókájának, már készen állt a mogyoróvessző vékonyságú csontjai végén billegő ököllel a nálánál sokkal keményebb tölgyfa embernek is nekimenni.

– Csihadj, te… – morgott Tamás. Leguggolt a gyerek elé, így éppen egy magasba került a tekintetük. Ki bántott? – tolult nyelvére a kérdés, de még időben visszanyelte. Ezzel a harapós kuvaszkölyökkel nem ebbe az irányba kell mennie. Legényes, lassan már lefelé kunkorodó, sűrű bajuszát simítgatta elgondolkodva. – Kántálni voltatok. Jézus igéje helyett a pokol haragjával találkoztatok.

– Mit számít az magának! – csattant fel ugyanolyan harciasan Andráska, mint az imént. Tamás szavai ugyanis erősebb szipogást csaltak elő a gyermekvállak mögé húzódó unokatestvéréből, a kis Péterből. Annak már úgy nézett ki az arca, akár a húsvéti tojás, annyi pirosság mázolódott szét rajta. – Csak engedjen mennünk!

– Bátor vagy, András…

– Maga is nagyon bátor, meglett emberként szembeszállni fél tucat gyerekkel!

– Éppen, hogy nem szembe, öcsém – rázta meg lassan a fejét Tamás. Igen ügyelt a hangjára, mozdulatára, hogy ne legyen benne semmi fenyegető, semmi ingerlő. Mintha vert kutyához, megbőszült bikához közelített volna. – Inkább mellétek, ha hagynád.

– Nem kell maga nekünk! Sem a szánalma!

– Figyelj, András, ésszel légy! Add öcsédnek, szüksége van rá – nyújtotta bekecsbe való kendőjét Tamás a legénynek. Tiszta volt, hófehér, úgy volt még, ahogy az anyja kifőzte a nagy fazékban, s a kemencénél megszárogatta. Tiszta, mint a hó, mint az ember lelke karácsonykor.

– Nem kell! – villogtatta szemét a kis Balog András.

– Köszönöm – nyúlt ki Andris hóna alatt sovány kézzel Péter, a Fekete Baktiak beteges sarja. Alig hallhatóan még hozzáfűzte: – Isten fizesse meg magának…

– Ne siessetek haza – mondta félrebillent fejjel Tamás. A nézésével Andris tekintetét tartotta fogva, de a szavait az egész gyerekcsapatnak szánta. – Szüléitekre hozzátok a keservet, ha így mutatkoztok előttük. Gyertek, anyámnál van víz, még elég meleg, és van friss vászon is.

– Ne csábítson, maga ördög! – háborgott a harcias Andriska. – Ütöm szét a fejét mindjárt!

– Én Esze vagyok, nem efféle – dünnyögte Tamás, egy félmozdulattal a botütés csíkjára mutatva. Andris már attól felszisszent, hogy csak odamutatott. – Amikor a bal kezemmel kalácsot nyújtok, akkor a jobb kezem nem rejt ostort a hátam mögött. És kalácsot nyújtok, Balog Bakti András, mert úgy gondolom, az a kántálás nem úgy sikerült, ahogy elterveztétek. Anyámnál lekvár van, málédara is van, míg emberi formára mosdotok, addigra össze is fő nektek a pásztorlakoma! Gyertek hát…

– Magát is megverik aztán – suttogta nyöszörögve az elnémult Andris mögött görnyedező Péterke. A másik öt gyermek nagyot sóhajtozva kontrázott rá. Azok nem kaptak, csak megrémültek, és a megaláztatás súlya alatt rogyadoztak, de ami a szívnek fáj, az nem feltétlenül látszik meg a bőrön.

– Jöjjenek, próbálkozzanak. Ahogy már mondtam, Esze vagyok – vonta meg a vállát Tamás. Aztán felegyenesedett, és András felé nyújtotta a tenyerét.

– Menjen előre, Tamás bácsi – tolta el a jobbot a tizenkét nyarat megélt Andris. – Nem vagyok már csupasz seggű, hogy kézen fogva vezessenek!

– Békejobbot adok, te mafla! – kacagott halkan Tamás. – Csapj bele, férfi módra! Aztán szedjétek a lábatokat, ne itt esteledjen ránk!

• • •

A Bakti gyerekek hamar megvigasztalódtak Anna néni főtt máléján, amelyre vastagon került a savanykás somlekvár. Tiszta arcuk megfényesedett, a gerincük kiegyenesedett. Tamás csak befelé méltatlankodott, amíg nézte őket, hogy ki az a vak ember, aki nem látja ezekben a kölykökben ugyanazt a tarpai dacot és keménységet, amit az összes többiben. Kifelé persze továbbra is szelídséget mutatott, mert a haragot még félreértették volna a váratlan vendégek, akikkel együtt a rongyokban kószáló Jézus is megérkezett az özvegyasszony tűzhelye mellé. A harag csak akkor bukott elő a mélyről, amikor a kis Péter elkotyogta, hogy valóban a Siti Gyurka bácsi verte el őket bottal a portájáról – ahogy azt Tamás addig csak sejtette –, mindenféle pápista ördögfinak, meg annál is csúnyábbnak kiabálva őket. Tamás ábrázata ugyancsak sötétre vált, de sikerült még azelőtt visszazárnia az érzelmeit, mielőtt a gyerekek meglátták volna.

Egy idő múlva áthívták a hosszú ház végében élő Márton bátyjáék nagyobbik lányát, hogy kísérje haza a Baktiakat. Amikor végül magukra maradtak, nyíltan elsötétülhetett végre Tamás arca.

– Ilyen szégyent! Hát nem gondolja az öreg Gyurka, hogy ezekkel a kántáló cselédekkel együtt magát az Úr Jézust veri ki a házából?!

– Szerinte a pápistákkal a Sátán menetel együtt, nem Jézus – felelte csillapítónak szánt hangon az özvegy Márton Anna. Sürgött-forgott a konyhában, akár egy frissen bekötött fejű menyecske… ki se nézte volna belőle az ember, hogy megöregedett, elmúlt már negyvenéves, tán negyvenöt is, csak ha a nagy lomolás közepette el nem kapja a két kezét, és meg nem érzi tenyerében a sok munkától megfáradt csontokat, a lúgtól cserepes bőrt.

– Akkor is! Német az ilyen, hogy bottal veri a pulyát?! És ne mondja nekem, Anyám, hogy a jó atya vesszővel neveli a gyermekét, hogy megvédje a rossztól, mert a hibbant Siti nem apja ezeknek a pulyáknak, és azok se voltak ma rosszak!

– Nem mondom én…

– És ne mondja, Anyám, hogy…

– Perlekedj csak, fiam, ha úgy könnyebb a szívednek – perdült Tamás felé Anna, szabadjára engedett gesztenyeszín hajfonata ostorként csapódott oldalra. A csípőre támasztott öklei mást sugalltak, mint elnéző hangja. – Aztán ha kipörölted magad, eridj, hozz be egy kis kórószárat, gyújts alá a víznek, mert ami edényt ezek a kosztosok maguk után hagytak, azt mi nem hagyhatjuk maszatosan karácsony vigíliáján!

– Milyen víznek, anyám? – bámult a kiürült korsóba Tamás.

– Amit most hozol.

Általában ennél kevesebb szóból is értett Tamás, most is csak azért kellett neki ennyi, mert ugyancsak feldühödött a nálánál jó harminc évvel idősebb Siti Gyurka galádságán, a gonosztetten, amire még az sem jogosította fel, hogy az utolsó módos gazdák egyikeként ő volt a tarpai presbitérium feje, és az ő tiszte volt, sőt kötelessége, hogy a gyülekezetét kivezesse a pápista uralom alól.

Meghajtotta kemény fejét az anyai akarat előtt Tamás, de nemcsak a szavaknak, amibe az akarat öltözött, hanem a jelentésnek is. Egykettőre megszelídült szívvel pattant fel az asztal mellől, egyik kezében a korsóval, másikban a tüzelőnek való kaskával iramodott neki az esteledő udvarnak.

Amikor visszatért, anyját a hamu mellett üldögélve lelte. Egyik kezét a fakult szoknya ráncai közt szorította két térdével, hogy csillapítsa valahogy a reszketést. Szabad kezével, amely kedvére remeghetett, a langyos hamut kotorászta. Ez volt az ő sírása, már amit engedélyezett magának, s asszony létére így lett egyre inkább olyan, mint a szíjas, megtartó tarpai föld, és egyre kevésbé olyan, mint a nyughatatlan Tisza.

– Ez a kis Andriska – suttogta – teljes formára olyan, mint az öreg Andorás volt.

– Kívül, belül – bólintott Tamás. Óvatosan letette a korsót, le a csicsóka kórójával és hasítékfával teli kaskát. Két markába vonta anyja szürke porral borított kezét, óvatos simításokkal tisztogatta, mintha ugyanezen a módon meg tudná tisztítani a szívét is az örökös karácsonyi gyásztól.

Hogyan is tudta volna?

– Ketten jöttek vissza a hadból megcsonkultan. Andorás volt az egyik.

Tamás ismerte már ezeket a szavakat. Az összeset. Évente egyszer, karácsony előestjén Márton Anna neki suttogta el, a legkisebbnek, akit jobbára apa nélkül nevelt… hát ki ítélheti el azért, ha inkább a maga képére, a maga makacs szelídségére fogta.

– Szerencséje volt. Az Andorásnak. Szakállas puska golyóbisa roncsolta el a jobb kezét csuklóban, időben elkötötték, még csak le sem kellett ülnie, míg megvívták a nagytárkányi kastélyt. Gyengén hozták haza, mint a nyári harmat, de a pokoltűzben égő lövedéktől nem ette meg a fertőzés a húsát.

Tamás csak bólogatott, és lassan simítgatta le a hamut édesanyja száraz gyászban remegő kezéről.

– Apád volt az ő legénybarátja. Ami ebben a zsivány világban több mint a testvér. Testével védte Andorást, amikor a Sennyey hajdúi megemberelték magukat az utolsó összecsapásra. Akkor kapta fejére azt a hosszú vágást. Úgy mesélték, az apád fel se vette, csontot nem ért, bár a bőrét félig lemetélte a koponyájáról. Önvérétől fél szemére vakon ütötte le a lábáról Ferenc bárót, úgy tartotta, amíg Andorás beteljesítette a labanc kutya sorsát.

Most kezdett csak igazán remegni Anna keze, már a vállát rázta a görcs, a nagy küzdés, hogy a szeméig ne érjen fel a veszteség. A szeme, az a vigyázó két borostyáncsillag mindig a fiaié volt, azt nem adta volna gyászra a világ kincséért sem!

– Mire hazajött, eldőlt az én Tamásom… pedig még a kemény fából faragott Eszék között is ugyancsak keménynek számított… szinte már olyan volt, mint a malomkő, akaratával megőrölt bármit… csak a szablya vágta sebbe beköltöző rothadással nem bírt.

Tamás addig ingatta a fejét, amíg elég mélyre nem tudta hajtani úgy, hogy az anyja ne vegye észre a vörösödést, amely eluralkodott a szeme környékén. Persze akár oda is tarthatta volna az arcát Anna szeme ügyére, ő akkor sem látta volna, mert most már azt a másik Tamást nézte, akire a fia erővel sem bírt visszaemlékezni. Legalábbis az arcára, mozdulatára nem. A magára hagyott kisfiú haragja égette el azokat az emlékeket. De neki is ott volt az elveszett apa, a frissen lehasadó forgács illatában, a viseltes lajbi szagában, egy bizonyos fajta csibuk pipa kesernyés bukéjában, amit akkor áraszt, amikor már egészen kihűlt.

– Hetvenöt elátkozott évében, éppen ezen a napon ment el tőlem az én Tamásom – sóhajtotta Anna azokat a szavakat, melyeket ilyentájt minden évben ki kellett raknia a lelkéből, hogy a nehézség ne szegezze őt egészen a földbe. – Azon követő évben pedig elment a szerencsénk is.

Tudta jól Tamás, hogy nem a szerencse hagyta el őket, amikor a bosszúálló labanc urak a német puskásokkal meglepték Tarpát, és elhajtották mindenki jószágát, akire, mint hadban járó kurucra rávallottak. Örülhettek a falusiak, hogy akasztás nem volt, annyira mondták őket mindenféle rablónak, útonállónak… persze nem fenyegette őket a halál, hiszen a labanc uraknak is kellett a tized és az úrdolga, meg minden más, amit a jobbágyaik csontjából ki tudtak szívni. Ez bizony nem a szerencse elmúlása volt, még csak nem is a sors, csupán alapos számítás arról, mennyit kell hagyni a kisepert portákon, hogy a nép ne haljon éhen, hanem megmaradjon a szolgálatban.

– Az öreg Siti Györgynek megmaradt minden jószága – emelte fel a fejét Tamás. Ez újféle gondolat volt, amelyet a szokatlan harag érzése hajtott elő a mélyből. Más években ekkor csak hallgattak, hosszan, hogy Anna kedvére merenghessen élete virágában elszakasztott urán, s a szerencse mulandóságán.

– Úgy volt, igen – felelte Anna. – Gyurkát mindannyian védtük, rája senki nem vallott. Még a haragosa sem. Fente rá fogát a német, de nem nyúlhatott hozzá. A törvényt az ecsedi officiolátusok tartották Tarpa fölé, azzal meg a katona nem grabancoskodhat.

Tamás ezt még sosem hallotta. Meg is lepődött rendesen.

– Védték? Miért volt ez így, Anyám?

– Mert Siti Gyurka kezében volt a mi jövőnk – felelte Anna. Most, hogy a halott Tamás szelleme visszahúzódott, Anna tekintete is feltisztult, keze remegése lecsillapodott. – Tudtuk, hogy jön a baj, és a módosabb gazdák nyilat húztak, úgy, ahogy az évente újraosztandó földekért szokás. Csak éppen akkor az volt a tét, hogy valakinél maradnia kellett annyi vagyonnak, amivel újra lehet éleszteni a falut. Tudtuk, hogy a német lerabolja majd a portákat, azt meg mégsem állíthattuk, hogy Tarpán nem lakik egyetlen kuruc sem, amikor attól volt hangos a Tiszahát, amit a tarpai legények énekeltek azon a hadjáraton. Gyurka húzta a megfelelő nyilat, és jól tette az Isten, hogy az ő kezébe csúsztatta. Egy Siti nem felejt, ismered a mondást, ugye? Hát Gyurka sem feledte a dolgát.

– Azóta is ő ad kölcsön mindenkinek – ismerte fel Tamás.

– De miféle kölcsönt, azon gondolkodtál-e valaha?

– Én… nem. De így, hogy Anyám kérdi, meg tudok felelni. Csak azt kell visszaadni a kezébe, amit előtte a mi kezünkbe lerakott – felelte halkan a legény. Aztán visszasötétedett a képe. – Hanem gyereket bántani, az mégsem járja!

Alig mozdulattal rázta meg a fejét Anna.

– Nem járja, persze hogy! Vénségére a kétség mardossa Gyurka szívét, az itt a baj. Mint a kos, ami megkergül a fejébe szállt féregtől. Gyurka fejébe is beleszállt a féreg: olyasfajta gondolat, hogy neki kell elűznie a pápista csuhást Tarpáról. Mennyi lehet neki hátra? Ez a tél? A következő? Bolond lett attól, hogy lába előtt tátong már a sírgödör, és bolondságot művel. Holnap meglátom, lehet-e még beszélni a fejével.

– Anyám?

Anna csak legyintett. Elég volt az efféle beszédből.

– Most gyújts alá a kondérnak, hadd mossam el az edényt! Szegények vagyunk, de nem istentelenek. Minálunk rendet és szépet talál Jézusunk, amikor a születése napját ünnepeljük!

– Nem leszünk mindig szegények, úgy éljek! – fogadkozott a fia, miközben az agyagfalú, nyitott tetejű spórban megrakta a kis tüzet. – Az urak…

– Hagyd csak azokat az urakat, Tamás! – feddte meg őt Anna. – Elveszítesz mindent, ha arra az útra térsz! Az Ige szerint éld az életed, ahogy a mi urainknál nagyobb Úr meghagyta mindnyájunknak. Szorgosan munkálkodj, hajtsd meg a fejed az Ég akarata előtt, a földet nézd a lábad előtt, mert azt műveled, és cserébe az eltart téged és a tieidet.

Nem szólt erre Tamás, csak forgatta fejében a szavakat. A kondér aljába löttyintett víz gőzölögni kezdett, az ügyesen megrakott tűz pedig éppen kihunyt. Szó nélkül kérte el Tamás a maszatos tányérokat és a hamuszappant. Ugyanazzal a figyelemmel dörgölte tisztára a mázas cserepet, ahogy bármely más munkának is odaszánta magát.

– Anyámnak igaza van – mondta, amikor végzett. Mindig így tett: előbb gondolkozott, aztán ítélt. S makacsul követte ítéletét.

Nem hitte volna, ha valaki akkor belép a házba, és azt mondja, pár év múlva felidézi majd magában édesanyja szavait, és éppen ellenkezőleg ítél. Nem hitte volna, talán magának Jézusnak sem.