Nádudvarváry

Fekete Emma

A Sechsisch Klinika

Egy kisregény, néhány novella, és vers

Jelen könyvet, illetve annak részeit a szerző előzetes írásos engedélye nélkül tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában, vagy eszközzel – elektronikus, vagy más módon közölni!

Copyright © Nádudvarváry Fekete Emma

All right reserved!

Minden jog fenntartva!

Elérhetőség:

agendakiado@gmail.com

https://www.agendakiado.com

ISBN EPUB: 978-963-634-019-3

Ágenda Kiadó

Debrecen, 2023

KISREGÉNY

A Sechsisch Klinika

Amikor Alzheimeres édesapját is elveszítette, Hajninak már nem volt maradása Magyarországon. Az édesanyja egy éve ment el. És a legszörnyűbb az egészben, hogy ő relatív jó egészségnek örvendett. Habár mindig panaszkodott a szívére. Arra a drága jó szívére. Ami végül elvitte. És az orvos lánya nem tudott rajta segíteni. Igaz, hogy aneszteziológus, de akkor is orvos. A Németországban tanuló fia ezt mondta. És ő is magának. És a lelkiismerete is. Amikor éjjel felébresztette a lelkiismerete. Egy ideje csak altatóval tudta végigaludni az éjszakákat. A Papát – aki nem mindig tudta a saját nevét – a Mama ápolta. Igaz, hogy járt hozzá gondozónő, akit Hajni fizetett.

– Az elfoglalt orvosnő anyám soha nem ért rá ápolni az apját. Se az anyját – mesélte mindig mindenkinek a Hamburgi Orvosi Egyetemre járó elfoglalt fia.

Aki mellesleg az ő pénzéből folytatja tanulmányait. Ja, mostanában dolgozik. Méghozzá egy idősek otthonában. Mintha ezzel is csak az anyját akarná bosszantani, és lelkiismeretfurdalást kelteni benne. Hogy bezzeg ő törődik az idősekkel. Végül a Papa is otthonba került.

Mivel a Mama halála után Hajni már nem tudta tovább gondozni. Igaz, hogy kétnaponta látogatta, de szinte soha nem ismerte meg. És mindig azt kérdezte, hol van a Mama. Meg hol van Jancsika. Az imádott unokája, akit még meg is ismert. Jancsika is ritkán látogatta meg, amikor hazajött Németországból, és mindig összehasonlította a németországi otthonnal. És megígérte a Papának, hogy ha majd orvos lesz, kiviszi magával. Ez is néma szemrehányás volt az anyjának.

Fabulya János húszéves orvostanhallgató. Anyja neve: Dr Szabó Hajnalka.

De a Hamburgi egyetemen már Hans Farsennek hívja magát. Először azt mondta, hogy csak azért, hogy meg tudják jegyezni a németek. De igazából azért, hogy elhatárolódjon Magyarországtól. És az anyjától. Aki tanította. És németből különórákra járatta. Nem is titkolta, hogy nem akar hazajönni. Illetve visszajönni Magyarországra. Hajni is inkább idáig az apja miatt maradt. Amikor a Németországban dolgozó Éva – sebész barátnője – sokadjára unszolta, hogy menjen ki ő is, most komolyan elgondolkozott.

– Ugyan kinek hiányoznék én itt? – tette fel a drámai kérdést.

– Nekünk hiányzol itt! Már mint Németországban – felelte erre lelkesen barátnője.

– Na, jó, elgondolkodom rajta – adta meg magát.

Aznap éjjel nem aludt. Mivel másnap volt a hagyatéki tárgyalás. Nem érte nagy meglepetés, ő örökölte a szülői házat és a Papa utolsó havi nyugdíját. Megkeményítette a szívét, és meghirdette a házat eladásra. Kiürítette, a személyes emlékeket elhozta, a többit odaadta adományba.

Egy hónapon belül el is kelt a ház. A ház, ahol felnőtt. A fia természetesen kiakadt, amikor eladta a Mamiék házát. Hát még amikor megtudta, hogy elfogadták az álláspályázatát Laupenbergben, a „Sechsische Klinikán”. Nem kell rosszra gondolni, ez azt jelenti, hogy Szász Klinika, semmi mást. Nem valami full extra szolgáltatást.

– Még jó, hogy én a nyugati részen leszek – mondta a „kedves” fia.

– Szia, én is örülök, hogy közelebb leszünk egymáshoz – mondta szarkasztikusan, és sóhajtva kinyomta a telefont.

Utána félóráig sírt. Még az is „örömteli” eseménynek számított, hogy kutyája, a tizennégy éves Betyár, is meghalt. Egy héttel a Papa halála után. Mintha csak utánament volna az öregnek. Aki kölyökkorában még játszott vele.

Annak idején a gyereknek vették az exférjével. Mennyire szerette Jancsika. Talán őt sajnálta a legjobban itthagyni. Meg az apját. Aki tízéves korában hagyta el őket. Természetesen egy fiatalabb nőért. De meg kell hagyni, rendes gyerektartást fizetett. És most is beszáll a tandíjába. Még az egyetemen ismerkedtek meg, a jóképű nőcsábász, vizsgára soha nem tanuló, de érdekes módon mindig jelest kapó Ákossal. Mikor már együtt voltak, akkor látta csak Hajni, hogy igazából mennyit magol a srác. De rendes volt, és titkot tartott.

Akkor már kiköltöztek a koleszból albérletbe. Hajninak mindig azt kellett mondania, hogy még másnapos a bulizástól. Közben meg sírva mondta fel neki az anatómiát. Bizony!

Persze volt idő, amikor tényleg másnapos volt a bulizástól. És Hajni ápolta a macskajaját. De olyan is volt, hogy egyedül ment bulizni. És reggel támolygott haza. Meg olyan is, hogy valahol máshol „aludt”. Valaki másnál. A szülei és a barátnői óva intették a komolyabb kapcsolattól Ákossal. De ő nem hallgatott senkire. Rögtön az egyetem után összeházasodtak. Természetesen a nőcsábász orvos nőgyógyász lett, akire buktak a betegei. Hajni huszonöt éves volt, amikor megszületett Jancsika. A szakvizsgát elhalasztotta egy évvel. Közben Ákosnak felfelé ívelt a karrierje, kialakította magánpraxisát is. A hálapénzt sem vetette meg.

A betegei is imádták. Hajni egyszer váratlanul ment a rendelőjébe. A fiatal nő páciense kipirult arccal mosolyogva távozott. Nagyon megijedt, amikor meglátta Hajnit. Ő csak akkor fogott gyanút. Kopogás nélkül rontott be a rendelőbe. Ákos jókedvűen fütyörészett, és a mosdókagylóban nem a kezét mosta.

– Mit keresel te itt? – üvöltött fel támadóan.

– Csak meglátogattalak, miért baj az? – válaszolt Hajni, és úgy tett, mint aki nem vett észre semmit.

Ezután „kedves” férje is megenyhült. Jancsika meg nőttön nőtt. Hajni meg igyekezett vaknak tettetni magát. A betegekkel való viszonyt megbocsátotta, mert tudta, érezte, hogy a betegek jönnek-mennek. Ákos viszont nem egy betege, hanem a nála tíz évvel fiatalabb asszisztensnője miatt hagyta el végül. Akkor Hajni nekiesett és ütötte ahol érte. Ákos volt olyan „lovagias” volt, hogy nem ütött vissza. Viszont Jancsika kijött a gyerekszobából, és elszörnyedve nézte az anyját. Hajni ekkor abbahagyta az ütlegelést. Ákos meg foghegyről odasúgta neki,hogy:

– Te nem vagy normális, közveszélyes vagy.

A gyerekhez meg imádattal leguggolt, és azt mondta:

– Nagyon szeret téged apa. És nem hagyja, hogy anya téged is bántson.

Janiban ez maradt meg. És nem az, hogy Hajni mit küzdött mint egyedülálló anya. Egy pillanatra attól is megijedt, hogy esetleg elperli tőle a gyereket. De azt nem tette, annál ő sokkal kényelmesebb volt. Meg aztán lett az asszisztensétől két gyereke.

Hajninak azóta normális párkapcsolata nem volt. Inkább futó kalandjai egy-egy kollégával. Napjainkban is volt egy kapcsolata egy idősebb, nős férfival, Miklóssal, aki egykor professzora volt az egyetemen. De ez a dolog csak a szexről szólt. Jól elvoltak, és egyikőjükben sem merült fel, hogy a férfi Hajni miatt elhagyná a családját. Őt nem sajnálta itt hagyni, amikor eldöntötte, hogy itt hagyja Magyarországot. A férfi sem esett annyira kétségbe, mikor mondta, hogy elmegy.

A felmondás és a főnökével való utolsó beszélgetés viszont nagyon kellemetlen volt. De Hajni már döntött, és senki se tudta volna lebeszélni. De nem is nagyon akarták. Talán csak a fia. Pont akihez így közelebb lesz.

Lelkesen járt németórákra, elsősorban a szakmai dolgokat nyomta. Mielőtt még felmondta a tv előfizetését, csak német adót nézett. És azt is csak a szász területekről. Igyekezett még a szász dialektust is megtanulni. Nagyon jó akart lenni.

Lelkesen váltotta az emaileket a Sechsische Klinik igazgatójával. Még az éteren keresztül is érezte, hogy szeretettel várják. Meg imádott a barátnőivel csevegni. Már be is vették több ottani Facebook csoportba. Segítettek neki lakást keresni. A szülői házért kapott pénzből kifizette a lakás egyével bérleti díját.

– Hajnikám, felégeted magad mögött a hidat – sopánkodott mindig a barátnője édesanyja.

– Új életet kezdek Éva néni – válaszolta Hajni magabiztosan.

De amikor négy bőrönddel – és benne az egész életével – felszállt a repülőre, mégis szomorúan sóhajtott fel:

– Így múlik el az élet!

A kétórás repülőúton bambán nézett ki az ablakon, és nem beszélgetett útitársaival. A reptéren a barátnői várták:

”Wilkommen Hajni aus Ungarn!”

(Isten hozott Hajni Magyarországról)

Sírva borult a nyakukba. Küldött a fiának is egy üzenetet, hogy „megérkeztem”. Jani – illetve Hans – egy óra múlva egy „ok” jelet küldött válaszul. Utóbb vette észre, hogy a volt férje jó utat kívánt, és sok szerencsét az újrakezdéshez.

Könnyes szemmel ült be Éviék mikrobuszába, akinek német férje Hermann, lovagiasan cipelte a nehéz bőröndjeit. Majd beült a sofőrülésre. Hajni meg a barátnőjéhez ült le hátra. Egyszerre volt sírhatnékja és nevethetnékje. És mindenki egyszerre akart beszélni.

– Örülök, hogy végre elhatároztad magad – mondta határozottan a szókimondó és senkit sem kímélő Évi.

– Isten hozott Szászsvájcban! – szorította meg a kezét Klári.

– Jó döntést hoztál – csatlakozott a többiekhez Petra is.

Felválta nézte lelkes barátnőit, és gyönyörködött az eléje táruló Érchegységben. Mindig is szerette a hegyeket.

– Majd ha lesz hó, kimegyünk síelni – mondta Petra, mint aki csak kitalálja gondolatait.

Klárival még gimiből ismerték egymást. Osztálytársak voltak. Mindketten emelt szintű németet tanultak. Harmadiktól lettek barátnők biológia fakultáción. Együtt készültek ezerrel az Orvosira. Szorgalmasan tanultak, és Hál istennek fel is vették őket. A kollégiumban is szobatársak lettek. A harmadik szobatársuk Éva lett. Először mindketten tartottak tőle, elég goromba természetűnek, és kissé erőszakosnak tűnt. Meg az otthon lévő barátja után sírt állandóan, akit nem vettek fel. De első félév vizsgaidőszak után – amikor végre hazament volna lazítani – kellemetlen meglepetés érte. Azaz megcsalták. Egy darabig szomorú volt, de azután sok mindenkivel vigasztalódott. És egyfolytában a „Nagy Ő”-t kereste.

Mint mindnyájan. Persze a tanuláson kívül. Hajni első év végén ismerkedett meg leendő férjével, gyermeke apjával. Aki sajnos mostanra már csak a volt férjének mondható.

A Medikus Klubban volt egy rendezvény. Egy előadás és az azt követő szokásos vad buli. Hajni reménytelenül szerelmes volt egy jóképű, elvált tanársegédbe. Hiába mondták neki, hogy a szőke cicababákra bukik, ő ezt nem hitte el. Az előadásra – amit ez az emlitett tanársegéd tartott – nagy ambícióval és reménnyel készült. Azt remélte, hogy az intelligens kérdéseivel, amit az előadás után majd feltesz, végre észreveteti magát a férfival. De sajnos csalódnia kellett. A tanársegéd „úr” gyorsan lezavarta az előadást, kérdezni nem is lehetett tőle, majd annak rendje és módja szerint felszedett egy szőke cicababát.

Hajni vigasztalhatatlan volt, és bánatába sok-sok VBK-t – azaz vörösboros kólát – ivott. Majd utána „Barackot barackkal Koktélt”. Ami rostos baracklé volt barackpálinkával. Állítólag meg akarta tépni a „hölgyet” akivel a tanársegéd úr távozott. De erre már nem emlékezett. Csak arra, hogy Fabulya Ákos gyengéden a vállára tette a kezét. Majd majdnem lehányta ezt a kedves fiút, de még idejében kiért a WC-re. Utána a barátnőitől kapott egy mentolos rágót.

Így nem érződött semmi sem a leheletén. És nem volt kellemetlen az első csók. Már nem tudta, hogy a részegségtől vagy a szerelemtől esett-e módosult tudatállapotba.

Hál istennek reggel a szűk kollégiumi szobában Ákos még emlékezett a lányra. Ákos lovagiasan főzött neki egy kávét. Igaz, hogy az íze borzalmas volt, de mégis az volt Hajni élete legfinomabb kávéja. Örömmel vette azt is észre Hajni, hogy a fiú szobatársai tapintatosan félrevonultak. Kissé csodálkozott, hogy mindketten ruhában voltak a takaró alatt, és csalódott is volt, amikor Ákos aztán elmondta, hogy semmi sem történt köztük.

– Nem akartam visszaélni a helyzettel.

– Én meg azt hittem, hogy nem emlékszem rá!

– Ha én együtt vagyok egy hölggyel, az mindig emlékezetes szokott lenni!

– Mert annyi nőd volt már?

– És neked annyi pasid?

– Nekem te lettél volna az első! De ezek szerint nem voltál! – sóhajtott szomorúan és csalódottan Hajni.

– De ami késik, az nem múlik. És nem lett volna jó, ha részeg mámorban történik meg veled az első. Azt szeretném, ha emlékezetes lenne mindkettőnknek – simította ki egy kócos tincsét Hajninak.

Az aznapi előadásokat mindketten passzolták. Elmentek egy közeli bisztróba reggelizni, mivel a hűtő üres volt. Közben beszélgettek, és egyre jobban megismerték egymást. Sokan voltak az első évfolyamban, de Ákos állítólag már az első nap kiszúrta magának Hajnit. És azt is sejtette, hogy mint majdnem minden elsőéves medika, odavan a seggfej tanársegédért.