Rhys Bowen

A VELENCEI VÁZLATFÜZET

Text copyright © 2021 by Janet Quin-Harkin,

writing as Rhys Bowen

All rights reserved.

This edition is made possible under a license arrangement

originating with Amazon Publishing, www.apub.com,

in collaboration with Lex Copyright Office.

A regényben megjelenő nevek, személyek, szervezetek,

helyek és események a szerző képzeletének művei,

vagy nem a valóságnak megfelelően szerepelnek.

Hungarian translation © Ács Eleonóra, 2022

Minden jog fenntartva.

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2022

A kiadó engedélye nélkül

a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-131-8 (papír)

ISBN 978-963-614-132-5 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport

gondozásában, 2022-ben

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Bíró Huszár Ágnes

Korrektor: Ligeti Szilvia

Borítóterv: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

Ezt a könyvet kedves barátomnak és fantasztikus kórusvezetőmnek, Ann Weissnek ajánlom. Az ő kórusában énekelni életem egyik legjelentősebb élménye volt. Ann-nek nemcsak hogy olyan a hangja, akár az angyaloké, de Velencébe is szerelmes, és remélem, örömére szolgál majd, hogy ezt a rajongását e regény segítségével újra átélheti.

Prológus

Velence, 1940

– Az elbúcsúzáson kívül volt egy hátsó szándékom is ezzel a látogatással. Meg akartam kérdezni, hogy van-e kedve a hazájáért dolgozni.

A meglepett arcomat látva folytatta:

– Minden, amit mostantól kezdve mondani fogok, szigorúan titkos, ezért alá kell írnia egy dokumentumot, hogy ezt tudomásul veszi. – A zsebébe nyúlt, és egy papírlapot tett az asztalomra. – Hajlandó aláírni?

– Mielőtt megtudnám, hogy ez mivel jár?

– Sajnos, igen. Háború idején ez már csak így működik.

Tétován néztem rá, aztán odamentem az asztalhoz.

– Gondolom, abból nem lesz semmi baj, ha aláírom. Még mindig nemet mondhatok a javaslatára, ugye?

– Ó, hogyne! – Mr. Sinclair túlságosan elégedettnek tűnt.

– Rendben. – Átolvastam a dokumentumot, és megjegyeztem, hogy a titoktartás megszegése börtönbüntetést vagy halált von maga után. Kevéssé megnyugtató. De aláírtam. Mr. Sinclair elvette, és visszacsúsztatta a kabátzsebébe.

– Szép innen a kilátás, Miss Browning – jegyezte meg.

– Igen. Imádom.

– És úgy tudom, hogy a lakás a maga tulajdona.

– Úgy látom, sokat tud rólam – jegyeztem meg.

– Így van. Sajnos utána kellett néznünk a hátterének, mielőtt kéréssel fordulunk magához.

– És mi lenne az a kérés?

A konyhafülkében hangos sivítás jelezte, hogy felforrt a víz, mire a tűzhelyhez szaladtam, mielőtt a hang felébreszthette volna Angelót. Leforráztam a teát, majd visszatértem a nappaliba.

– Kitűnő helyzetben van ahhoz, hogy megfigyelhesse a hajók mozgását. Tudja, hogy az olaszok hadihajókat állomásoztatnak itt. Most pedig könnyen lehet, hogy engedélyezni fogják a német haditengerészetnek, hogy bázisként használja ezt a helyet, ahonnan megtámadhatják Görögországot, Ciprust és Máltát. Szeretném, ha naponta beszámolna nekünk a hajók mozgásáról. Ha hajók hagyják el az itteni kikötőt, szóljon nekünk, készenlétben állnak a repülőgépeink a feltartóztatásukra.

– Hogyan értesítsem magukat? Kinek kell szólnom?

– Ah! – Kissé elvörösödött. – Ideküldünk valakit, aki felszerel egy rádiót. El lesz rejtve, hogy senki más ne tudjon róla. Amikor az asszony itt van, nem használhatja. Neki nem szabad látnia. Világos?

– Természetesen. Bár Francesca nem egy lángész. Valószínűleg nem is tudná, mi az.

– Mindemellett – emelte fel figyelmeztetően az ujját a konzul – a lehető leghamarabb rádióüzenetet kell küldenie, miután hajómozgást észlelt.

– Kinek küldjem? És mit mondjak?

– Türelem, drága hölgyem. Mindent időben meg fog tudni.

Visszamentem a konyhába, kitöltöttem két csésze teát, és egy tálcán bevittem a nappaliba. Mr. Sinclair belekortyolt, és elégedetten felsóhajtott.

– Á, tea, aminek olyan íze van, mint a teának! Az egyik dolog, ami miatt jó lesz hazamenni.

Én is ittam egy kortyot, és vártam.

Letette a csészét.

– Ismeri a morzejeleket?

– Sajnos nem.

– Átküldök magának egy füzetkét. Mihamarabb tanulja meg! A rádióval együtt egy kódkönyvet is kap majd. Azt máshol kell elrejtenie, olyan helyen, ahol senkinek sem jutna eszébe keresni. Az üzeneteket kódolva fogja küldeni. Ha például két rombolót lát, azt írja, hogy: „Nagyi ma nem érzi jól magát.”

– És ha a németek feltörik a kódot?

– A kódok gyakran változnak majd. Nem tudhatja előre, hogyan fogja megkapni az új füzetet. Lehet, hogy egy csomagban lesz, ami a római nénikéjétől érkezik, és receptek vannak benne. – Megvonta a vállát. – A titkosszolgálatunk rendkívül találékony. Az a jó, hogy soha senkivel nem kell személyesen kapcsolatba lépnie, így, ha esetleg kivallatják, nem kell aggódnia amiatt, hogy elárul valakit.

– Ez nagyon megnyugtatóan hangzik – jegyeztem meg fanyarul, és láttam, hogy a szája sarka mosolyra rándul.

Újabb kortyot ivott, majd ismét letette a csészét.

– Még egy dolog – mondta. – Szüksége lesz egy fedőnévre a kommunikációhoz. Mit javasol?

Kinéztem az ablakon. Egy teherhajó haladt lassan a csatornán. Őrült vagyok, hogy ebbe belementem?

– Juliet a nevem – mondtam –, szóval a fedőnevem lehetne Romeo.

– Romeo. Ez tetszik – nevetett a konzul.

1. fejezet

Juliet, Velence, 1928. május 20.

Egy hosszú, izzasztó, füstös és borzasztóan kényelmetlen vonatút után Hortensia nénivel végre megérkeztünk Velencébe. A néni nem barátja a pazarlásnak, így kijelentette, hogy a hálókocsi teljesen fölösleges pénzkidobás, mivel a vonat annyiszor megáll és elindul, illetve állandóan rázkódik, hogy úgyis lehetetlen aludni. Így az egész út során végig ültünk, a francia tengerparton lévő Boulogne-tól Franciaországon, majd Svájcon át Olaszországig. Nappal iszonyú meleg volt. Nem lehetett kinyitni az ablakokat, mert akkor bejött a mozdony kéményéből szálló füst és hamu. Éjszaka pedig a velem szemben ülő férfi hangosan horkolt, akárcsak a felesége, aki bűzlött a fokhagymától és az izzadságtól. Tudom, hogy nem szabadna panaszkodnom. Teljességgel tisztában vagyok azzal, hogy milyen szörnyen szerencsésnek mondhatom magam, amiért a tizennyolcadik születésnapomon elhoztak Olaszországba. Az osztálytársnőimet megette a sárga irigység.

Ám mindez már mögöttünk van. Megérkeztünk. Kijöttünk a Santa Lucia vasútállomásról, és megálltunk a lépcső tetején.

– Ecco il Canal Grande! – Hortensia néni drámai módon széttárta a karját, mintha színpadon állna, és direkt az én kedvemért rendezte volna meg a jelenetet. Olasz nyelvtudásom a „kérem”, „köszönöm” és „jó napot” szavakra korlátozódott, de azért megértettem, hogy ez a Canal Grande. Csak épp nem tűnt túl nagynak. Széles volt, az biztos, ám a túloldalon lévő épületek meglehetősen közönségesnek tűntek. És piszkos is volt. A szag, ami megcsapta az orromat, nem volt különösebben étvágygerjesztő. Vízszag volt, némi halszaggal és a rothadás bűzével keveredve. Azonban nem tanulmányozhattam sokáig a környezetemet, mivel azonnal megrohantak bennünket a hordárok. Kicsit riasztó volt, ahogy idegen nyelven veszekedtek rajtunk, elkapkodták a táskáinkat, és megpróbáltak betuszkolni bennünket egy gondolába, akár akartuk, akár nem. De ahogy Hortensia néni beismerte, nem volt más választásunk. Azt a rengeteg csomagot nem tudtuk volna elvinni a vaporettónak nevezett vízibuszon. Én persze nagyon örültem, hogy gondolában ülhetek, még akkor is, ha a gondolás nem egy jóképű olasz fiatalember volt, aki szerelmes dalokat énekelt, hanem egy mogorva, pocakos férfi.

Ám egy kanyar után a Canal Grande megváltozott, és fenséges látvány tárult a szemem elé. Mindkét partján káprázatos paloták álltak, fehér márvánnyal burkolt vagy a rózsaszín csodás árnyalataira festett falakkal, íves mór ablakokkal. Úgy látszott, mintha lebegnének a vízen, ami egészen szürreális volt – azonnal elő akartam venni a vázlatfüzetemet. Még szerencse, hogy nem tettem, mert a csatornán zajló hatalmas forgalom miatt a hajó ijesztően billegett. A gondolás mormogott valamit az orra alatt, valószínűleg velencei nyelven káromkodott.

Ahhoz képest, hogy a hajót egyetlen evező hajtotta, szépen haladtunk, de a csatorna borzasztó hosszúnak tűnt.

– Ecco il Ponte di Rialto! – kiáltott fel Hortensia néni egy hídra mutatva, amelynek elegáns íve előttünk keresztezte a csatornát, és olyan volt, mintha varázslattal függesztették volna fel. Úgy láttam, hogy valamilyen épület áll rajta, mert egy sor ablakszem hunyorgott ránk a délutáni napsütésben, ahogy közeledtünk. Azon tűnődtem, vajon H. néni ezentúl csak ezen a nyelven szándékozik-e beszélni. Ha igen, akkor a társalgásunk meglehetősen egyoldalú lesz.

Ám eloszlott a félelmem, amikor elővette az útikönyvét, és minden egyes épületről mondott valamit, ami mellett elhaladtunk.

– Balra a Palazzo Barzizza. Figyeld meg a tizenharmadik századi homlokzatot! Az a nagy épület pedig a Palazzo Mocenigo, ahol egykor Lord Byron lakott.

És ez így ment tovább egészen addig, amíg egy zsúfolt vaporetto el nem indult a mólótól. A hajónk ismét billegni kezdett, ő pedig majdnem beleejtette a könyvet a zavaros vízbe.

Épp, amikor kezdtem egy kicsit émelyegni, egy újabb hidat pillantottunk meg. Ez egy sokkal törékenyebb, vasból épült gyaloghíd volt, ami nagyobb magasságban ívelte át a csatornát. Vártam, hogy H. néni azt mondja: „Ecco Ponte akármi”, ám ehelyett így szólt:

– Á, az Akadémia híd! Mindjárt megérkezünk. Remek. Már kezdtem magam eléggé tengeribetegnek érezni.

– Úgy érted, hogy csatornabetegnek, nem? – kérdeztem, mire ő, csodák csodája, elmosolyodott.

– Azon az oldalon van az akadémia. Az a fehérmárvány épület a híd mellett. Ha művészetet tanulnál Olaszországban, ide szeretnél járni. La Accademia di Belle Arti. A Képzőművészeti Akadémia. És itt található a velencei festmények legszebb gyűjteménye is. Feltétlenül megnézzük majd.

Miközben beszélt, lekanyarodtunk a Canal Grandéról egy kis mellékcsatornába, és megálltunk néhány megkopott lépcsőfoknál. Mintegy varázsütésre férfiak rohantak ki egy épületből, partra segítettek bennünket a gondolából, majd megragadták a csomagjainkat. Amikor H. néni fizetni akart a gondolásnak, elborzadt a kért összeg hallatán.

Modoros olaszságával megkérdezte a szálloda hordárjaitól, hogy reális-e az összeg, vagy be akarnak csapni bennünket.

– Látnak két, teljesen védtelen angol nőt – mondta angolra váltva –, és máris azt hiszik, elszedhetik tőlük a csekélyke megtakarított pénzüket? Így viselkednének a saját édesanyjukkal is? A saját nagyanyjukkal? – Ezután olaszul megismételte a lényeget.

A gondolás zavarba jött, a hordárok mosolyogtak. Aztán az evezős megvonta a vállát.

– Rendben. Csupán kétszáz lírát számítok fel. De csak most az egyszer, mert nagy utat tettek meg, és a fiatal hölgy kimerült.

H. néni diadalmasan vonult be egy pazarnak épp nem mondható, sárgára festett, zöld spalettás épület előcsarnokába, ahol egy ősz hajú férfi lépett elé kitárt karokkal.

– Drága Signorina Marchont, hát visszatért hozzánk! Isten hozta!

Egy ilyen üdvözlés után már értettem, miért szereti Hortensia néni ezt a helyet. Be kell valljam, csalódott voltam, amiért nem a Canal Grande egyik palotájában szálltunk meg, de Hortensia néni többször is elmondta, hogy „Velencében csak egy helyen száll meg az ember, és az a Regina panzió. Mégpedig azért, mert van kertje. Amikor az embernek melege van, és elfárad a városnézéstől, leülhet az árnyékban, és megihat egy limonádét.”

Márványlépcsőn felmentünk egy nagy, díszes sarokszobába, aminek két oldalra nyíltak az ablakai, fából készült, festett mennyezete volt, és olyan bútorokkal rendezték be, amik mintha egy múzeumból érkeztek volna. Legalább a két ágy elég rendben lévőnek tűnt a ropogós fehér ágyneművel, az első ablaknál pedig, ami a kertre nézett, és ahonnan a Canal Grandéra lehetett látni, egy íróasztal és egy szék állt. Kinyitottam az ablakot, és kinéztem. Jázmin illatát hozta be a szél.

– Á, igen! – bólogatott H. néni, miután szemügyre vette a fürdőszobánkat. – Felettébb kielégítő.

Miközben az ablaknál álltam, megszólaltak a harangok, hangjuk visszhangzott a csatornák fölött. Egy gondola siklott el a vízen, az evezős ezúttal fiatal volt és jóképű. Elfogott a jókedv. Velencében voltam, és életemben először jártam Európában. A legtöbbet akartam kihozni belőle.

1928. május 21.

Reggel is harangszó ébresztett. Úgy látszik, ebben a városban rengeteg a templom. Itt aztán nem lehet sokáig aludni! Az ablakhoz mentem, és kinyitottam a spalettákat, H. néni ragaszkodott hozzá, hogy a szúnyogok miatt éjszakára bezárjuk őket. Az ég tökéletes halványkék volt, és a harangok kongása visszhangzott az egész városban. Fecskék cikáztak az égen, akár az apró máltai keresztek, sirályok rikoltoztak, odalent pedig az udvaron galambok tipegtek peckesen.

– A harangok és a madarak városa – jelentettem ki elégedetten. Abban a pillanatban egy motorcsónak húzott el a vízen, pöfögése visszhangot vert a csatornát szegélyező házak falán. – Harangok, madarak és hajók – javítottam ki magamat.

A meleg, friss zsemléből, sajtból és gyümölcsből, valamint tea helyett kávéból álló reggelit a kertben egy napernyő alatt szolgálták fel, mielőtt elindultunk volna felfedezni a várost, egy megbízható útikönyvvel és térképpel felfegyverkezve. Szerencsére H. néni már többször járt itt, és ismerte az utat, különben percek alatt reménytelenül eltévedtem volna. Velence egy sikátorokból, csatornákból és hidakból álló labirintus. Az első dolog, ami feltűnt, hogy nincsenek igazi utcák – legalábbis olyanok, mint otthon –, csak macskaköves járdák, csatornákon átívelő hidakkal. Úgy tűnik, hogy itt igazából a csatornák az utcák. Mindent vízen szállítanak, az árutól az embereken át a szemétig – ez utóbbit láttuk, ahogy egy nyitott uszályra dobták.

A házak pedig konkrétan a vízben állnak. Azt hittem, hogy emelvényeken lesznek, biztonságos magasságban az árapálytól, de nem, térdig állnak a csatornákban, a víz a földszinti ablakokat és az alsó téglákat nyaldossa, amikre hínár tapad. Néha a fél ajtó víz alatt van. Hogyhogy nem sodorja el őket a víz, és nem mállanak szét? Ezt Hortensia néni sem tudja.

Mindenesetre úgy tűnik, hogy egyenes vonalban nem lehet eljutni sehova. Néhány utca csatornákban végződik, amiken nincs átjárás. Ha az ember jobbra akar menni, először balra kell indulnia. H. néni azonban tévedhetetlenül elvezetett bennünket a Szent Márk térre. Jesszusom! Azt hiszem, eddigi tizennyolc évem alatt először állt el a lélegzetem. Soha életemben nem láttam még olyan csodálatosat, mint ez az oszlopsorral körülvett nagy, nyílt tér, az egyik végén a hatalmas templommal, amit kupolák és szobrok sora koronáz, így inkább egy mesebeli keleti palotára hasonlít. A tér jobb oldalán álló harangtorony elképesztően magas és egyenes, ellentétben a díszes és csupa ív bazilikával. A téren szabadtéri kávézók sorakoztak, az oszlopsor alatt pedig egy kis zenekar játszott, H. néni azonban kijelentette, hogy túl sok mindent kell megnéznünk, úgyhogy süteményre ne vesztegessük az időt.

Átvágott a téren a bazilikához, ahol felbérelt egy idegenvezetőt, aki körbevezetett minket a belső tér minden négyzetcentiméterén. Még a kriptába is lementünk, amit én meglehetősen hátborzongatónak találtam azzal a sok sírral. Ezután a dózsepalotát néztük meg. Tele van csodálatos termekkel, amelyek falain híres festmények lógnak.

– Ha művész akarsz lenni, ennél jobb hely nem létezik a nézelődésre – mutatott H. néni egy az egész falat elfoglaló Tintoretto-festményre. Hűha, gondoltam. Mennyi időbe telne megfesteni egy ilyet, főleg, ha az embernek meg is lenne hozzá a tehetsége?

Azok a festmények mind olyan nagyok, olyan nagyszerűek voltak, hogy el sem tudtam képzelni, hogy valaha is megpróbálkozzam ilyesmivel. Sokkal jobban lenyűgözött a Sóhajok hídja. Azért nevezik így, mert a rabok ezen keltek át a túlsó parton lévő börtönbe, és innen vethettek egy utolsó pillantást a külvilágra. Annyira szomorú és romantikus! Ide mindenképpen vissza kell jönnöm, hogy lerajzoljam, gondoltam.

Az igazat megvallva, örültem, amikor H. néni kijelentette, hogy visszamegyünk a panzióba ebédelni, aztán pihenünk egyet. Úgy látszik, Velencében délben minden bezár: a boltok, a múzeumok. Az egész város lehúzza a redőnyt, és alszik. Én persze nem tudtam aludni. Feküdtem az ágyamon, és hallgattam a spalettákon túlról érkező hangokat: az evezők loccsanását, a motorcsónakok pöfögését, a galambok burukkolását és a fecskék magas hangú csivitelését. És nevetségesen elégedettnek éreztem magam, mintha életemben először mindennek értelme lett volna. Nem volt többé Miss Masters-féle ifjú hölgyek középiskolája. Rám várt az egész világ.

Aznap este a vacsoránál az étlapon angolul az állt, hogy Vegyes sült halak. Ehhez képest a tányérunkon valamilyen élőlény azonosíthatatlan darabjai, csápok, bajszos garnélarákok és különféle kagylók hevertek.

– Szent egek! – szörnyülködött Hortensia néni. – Szerintem ezeket a lagúna fenekéről kaparták össze. Még csak nem is hasonlítanak semmi ehetőre.

Pedig tulajdonképpen egész jó ízük volt, bár a csápokat kicsit rémisztő érzés volt rágni. Gyümölccsel, sajttal és kávéval fejeztük be a vacsorát. Hallani lehetett, ahogy odakint megélénkül a város. Egy gondolás énekelt, ahogy elhaladt az ablakunk alatt. Távolabb egy dzsesszzenekar játszott. Nevetés visszhangzott a csatorna túloldalán lévő szűk utcából.

– Kimehetünk szétnézni az esti városban? – kérdeztem.

Hortensia néni úgy nézett rám, mintha azt mondtam volna, hogy szeretnék levetkőzni és meztelenül táncolni a Szent Márk téren.

– Egy hölgy vacsora után nem megy ki férfi kísérő nélkül – közölte.

És ennyi. Átmentünk a szalonba, és Hortensia néni beszélgetésbe elegyedett két angol hölggyel. Én kimentettem magam, felmentem a szobámba, és szemügyre vettem a rajzeszközeimet. A gyönyörű, makulátlan vázlatfüzet, apa ajándéka. Egy kis doboz vízfesték, egy toll és egy hordozható tintatartó, szén és ceruza. Minden, amire egy kezdő művésznek szüksége lehet. Elégedetten sóhajtottam. Holnap elkezdek rajzolni, és szeptemberben már a londoni Slade Képzőművészeti Főiskola tanulója leszek.

Bemártottam a tollam a tintába, és leírtam: Juliet Browning, 1928 májusa, Velence.

2. fejezet

Juliet, Velence, 1928 májusa

Kiderült, hogy Hortensia néninek igaza volt, amikor bizalmatlan volt a tengeri herkentyűkkel szemben. Másnap reggel közölte, hogy éjszaka hányt, és túlságosan gyengének érzi magát ahhoz, hogy felkeljen. Megkért, hogy küldessek fel neki főtt tojást és teát. Továbbítottam az óhaját. A tulajdonosnő nagyon gondoskodó volt, és ragaszkodott a kamillateához – az sokkal jobb a gyomornak. Egyedül reggeliztem a kertben, körülöttem a galambok reménykedve kuporogtak az üres székeken. Aztán visszamentem a nagynénémhez.

– Ugye nem bánod, ha én azért kimegyek? – kérdeztem. – Szeretnék rajzolni egy kicsit.

A szemöldökét ráncolta.

– Nem hiszem, hogy ez jó ötlet. Mit szólna apád, ha hagynám, hogy egyedül kószálj Velencében? Mi van, ha eltévedsz? Vagy ha a városnak egy nemkívánatos részére keveredsz?

– Már tudom az utat a Szent Márk térre – nyugtattam meg. – Csak elindulok abba az irányba, és a téren leülök rajzolni. És fényes nappal van, járnak ott más turisták is.

A néni újra átgondolta a dolgot, majd rábólintott.

– Rendben. Gondolom, nem ragaszkodhatom ahhoz, hogy egész nap bezárva ücsörögj mellettem. De tedd fel a kalapodat, és ne ülj túl sokat a napon!

Igyekeztem leplezni az örömömet, miközben begyömöszöltem a táskámba a rajzeszközeimet. Felvettem a kalapomat, de a kesztyűmet otthon hagytam – ki tud kesztyűben rajzolni? –, és elindultam. Először a Szent István-templom előtti téren telepedtem le, és lerajzoltam a szökőkutat, majd a körülötte mezítláb futkározó gyerekeket.

Aztán továbbmentem, és megálltam, hogy leskicceljek egy érdekes erkélyt, amiről muskátli hullt alá, egy oszlopot és egy oroszlánfej formájú kopogtatót. Mennyi csodálatos dolog! Ha nem vigyázok, az egész vázlatfüzetemet megtöltöm Velencével, és nem marad helyem Firenzére és Rómára. Eljutottam a Szent Márk térre, és megpróbáltam lerajzolni a székesegyházat az összes őrült kupolájával és szobrával, ami olyan volt, mintha az Ezeregyéjszaka meséiből lépett volna elő. De csalódottan feladtam. Kétségkívül több leckét kell vennem perspektívából. Aztán a campanilével próbálkoztam. Az meg olyan magas volt, hogy a teteje lelógott a lapról. Egy újabb kudarc. A híres órával több sikerem volt. És az emberekkel, akik a kávézók előtt üldögéltek, és a reggeli kávéjukat itták. Talán az a sorsom, hogy portréfestő legyek.

Szerettem volna egy jó helyet találni, ahonnan lerajzolhatom a Sóhajok hídját, de rájöttem, hogy a legjobb kilátás a másik oldalról nyílik. Visszatértem a vízpartra, és megálltam, hogy leskicceljem a keskeny csatornát és a csipkés márványhidat. Több turista is megpróbált átkukucskálni a vállam fölött. Jaj, ne! Az én művészi képességeim még nem elég jók ahhoz, hogy a nyilvánosság elé tárjam, gondoltam.

Sietve becsuktam a vázlatfüzetemet, és abban a pillanatban megszólaltak a campanile nagy harangjai. Tizenkét óra. Jesszusom! Tudtam, hogy ebédre vissza kell érnem, különben H. néni aggódni fog. Visszamentem a Szent Márk térre, és megpróbáltam rátalálni a hazafelé vezető útra. Biztosan egy másik boltíven át jöttem ki a térre, mert nem ismertem fel, hol vagyok. Amikor beértem a térre, még nem volt az utca mellett csatorna. Továbbmentem, remélve, hogy ez a helyes irány. Éppen átkeltem a csatornán átívelő kis kőhídon, amikor meghallottam valamit. A hang az alattam lévő vízből jött. Először azt hittem, hogy egy kisbaba sír. Aztán lenézve láttam, hogy egy kartondoboz úszik el a híd alatt. Abból jött a hang. Nem csecsemősírásnak, hanem inkább macskanyávogásnak hangzott. Valaki bedobott egy doboz cicát a csatornába, hogy vízbe fojtsa őket!

Körülnéztem. Nem volt senki a láthatáron. Nem hagyhattam, hogy a cicákat elvigye a víz, amíg a doboz elázik, ők pedig megfulladnak. Visszasiettem a csatorna partjára, ahol egy járda futott, belekapaszkodtam egy oszlopba, és amennyire csak tudtam a doboz után nyúltam. Ám túl messze volt ahhoz, hogy elérjem, és lassan, de biztosan elúszott előttem. Hamarosan eléri azokat a magas épületeket, ahol már nincsen járda, gondoltam. Nem volt más választásom. Letettem a táskámat, levettem a kalapomat, befogtam az orromat, és ugrottam. A víz meglepően hideg volt. Levegőért kapkodva lenyeltem egy kortyot, de hősiesen a doboz után vetettem magam. Angliában nem gyakran adódott alkalmam úszni, leszámítva a torquay-i tengerpartot, ahol az ember a sekély vízben lubickol. Túl későn vettem észre, hogy a szoknyám szörnyen elnehezedett, és a lábamhoz tapadt. Próbáltam magasra tartani a dobozt, miközben a part felé tempóztam. Sikerült kitennem a járdára, aztán megpróbáltam én is kimászni. Ekkor jöttem rá, hogy a járda jó egy méterrel a víz fölött van, lépcső pedig sehol. Nem volt kiút.

Az átázott ruhám és cipőm egyre inkább húzott lefelé, és kezdtem kifáradni. Megpróbáltam visszaemlékezni, hogy mondják olaszul, hogy „segítség” – már ha egyáltalán tudtam valaha. Hogy is van latinul? Bárcsak jobban figyeltem volna Miss Dearre! Próbáltam a csatorna oldalába kapaszkodva megtartani magam, de nem volt semmi, amibe fogódzkodhattam volna. A cicák nyávogtak a fejem fölött, és a doboz úgy rázkódott, mintha a kölykök bármelyik pillanatban kiszabadulhatnának. Aztán hirtelen zajt hallottam. Egy közeledő motorcsónak pöfögését. Féltem, hogy elgázol, vagy elmegy mellettem anélkül, hogy észrevenne. Elengedtem az egyik kezemmel a csatorna oldalát, és integettem.

– Segítség! – kiabáltam.

Egy fiatal férfi arca tűnt fel a hajó pereme fölött.

– Dio mio![1] – kiáltotta. – Un momento![2] – Leállította a motort.

Erős karok nyúltak le, és minden ceremónia nélkül a fedélzetre húztak. A férfi egy pillanatig bámult rám, majd megkérdezte:

– Angol vagy? Sì?

Bólintottam.

– Honnan tudod?

– Csakis egy angol lány lehet olyan bolond, hogy a csatornában ússzon – mondta kitűnő angolsággal. – Vagy beleestél?

– Nem úsztam. És nem is estem bele. Beleugrottam, hogy megmentsek néhány cicát.

– Cicák? – Nyilvánvalóan ismeretlen volt számára ez a szó.

– Macskakölykök.

Meglepettnek tűnt.

– Azért ugrottál a csatornába, hogy macskakölyköket ments?

– Valaki vízbe akarta fojtani őket. Egy kartondobozban. Nézd! Felraktam őket a járdára.

– És mit fogsz csinálni a kismacskákkal? Hazaviszed magaddal Angliába?

Nem gondolkoztam ennyire előre.

– Nem, nem hiszem, hogy Hortensia néni beleegyezne. Különben is, innen Firenzébe és Rómába megyünk. Gondoltam, találok nekik egy jó otthont.

– Kedves signorina – mondta a fejét csóválva –, Velence a macskák városa. Több a macska, mint az ember. Megtizedelik a patkányokat, ami jó, ugyanakkor sok kölykük van. Túl sok.

– Ó! Értem.

Megmentőm az elkámpicsorodott arcomat fürkészte. Én pedig őt vettem szemügyre. A sokk miatt eddig nem vettem észre, hogy egy elegáns tíkfa hajóban ülök, aminek a vezetője fiatal és rendkívül jóképű. Fejét zabolátlan, sötét fürtök borították, és erős, szép metszésű állkapcsa volt. Fehér, elöl nyitott inget viselt. Pontosan olyan volt, amilyen kép az ideális gondolásról élt bennem. Amikor mosolygott, az egész arca felragyogott. A szeme valósággal sziporkázott.

– Ne aggódj! – mondta. – Szerintem találunk nekik helyet. Talán valamelyik szolgánknál, vagy elvitethetem őket a venetói villánkba.

– Tényleg? Az csodálatos lenne!

Beindította a motort, a csatorna partjához manőverezte a csónakot, beemelte a cicákat a fedélzetre, majd berakta a kalapomat és a táskámat is.

– Jó nehéz a táskád. Vásárolgattál?

– Azok a rajzeszközeim. Vázlatokat készítettem. Művész leszek. Szeptembertől művészeti főiskolára fogok járni.

Elismerően bólintott.

– Gratulálok!

– Remélem, jól vannak – pillantottam az ülésen imbolygó dobozra. – Lehet, hogy már átnedvesedtek, és meg fognak fázni.

Letettem a táskámat, és óvatosan kinyitottam a dobozt. Négy fekete-fehér pofácska nézett fel rám. Miaú, nyávogtak kórusban.

– Nézz rájuk! Hát nem imádni valóak? – kérdeztem, miközben kinyitottam a dobozt, hogy a fiatalember is lássa. – És jól vannak. Teljesen rendben.

A számra tapasztottam a kezem, mert éreztem, hogy mindjárt elsírom magam. Nem akartam egy idegen előtt bőgni. Becsuktam a dobozt, nehogy megszökjenek a cicák.

A fiatalember a fejét csóválta.

– Ti angolok! Itt, Olaszországban az állatok vagy valamilyen hasznot hajtanak, vagy megesszük őket.

– Nálatok nincsenek házi kedvencek, ölebek?

– Talán az öregasszonyoknál. Mi vadászatra és őrködésre tartjuk a kutyákat.

Hirtelen rájöttem, milyen ijesztően nézhetek ki: a ruhám csuromvizesen lógott rajtam, a hajam az arcomra tapadt, a csónak padlóján egy tócsa gyűlt össze alattam.

– Ne haragudj, kérlek! Összevizezem a hajódat – szabadkoztam.

A fiatalember elvigyorodott.

– Ez egy hajó. Általában vizes lesz. – Aztán megcsóválta a fejét, miközben engem tanulmányozott. – Le kell venned ezeket a vizes ruhákat, és lemosnod magadról a csatornavizet, mielőtt elkapsz valami szörnyű betegséget. A csatornavíz ártalmas, signorina. Itt van a közelben a házunk. Odaviszlek, és a cselédeink kimossák és kivasalják a ruhádat. Senkinek nem kell tudnia a kis kalandodról.

– Istenem! – Az ajánlata kísértésbe ejtett. – Attól tartok, Hortensia néni nem helyeselné, hogy elmenjek egy idegen férfi házába.

– Egy tisztességes idegen férfiról van szó, biztosíthatlak – közölte mosolyogva.

– Nem, attól tartok, jobb, ha visszamegyek a szállodába. A nagynéném ebédidőre vár.

– És mit fog szólni a megjelenésedhez? Vagy Angliában megbocsátható, ha valaki beleugrik egy csatornába, hogy megmentsen egy macskát?

– Ebben nem vagyok biztos. Valószínűleg soha többé nem enged el egyedül.

Vidáman felcsillant a szeme.

– Mondhatnád neki azt, hogy egy háztetőt akartál lerajzolni, és túlságosan a csatorna fölé kellett hajolnod. Ezt talán beveszi.

– Ó, igen! Ragyogó ötlet – bólintottam. – Köszönöm!

– Szóval, akkor vissza kell vigyelek a szállodádba. Hol laksz?

– A Regina panzióban – feleltem. – A nagynéném mindig ott száll meg, ha Velencébe jön. Van egy kertje.

– Á, igen! Pocsék a konyha, de van kert. Ez annyira tipikusan angol.

Felpörgette a motort, és elindultunk.

– Szép hajód van – jegyeztem meg, de rögtön rájöttem, ez milyen bénán hangzik. Most, hogy már nem vagyok iskolás lány, muszáj lesz megtanulnom kifinomultan társalogni.

Megfordult, és rám mosolygott.

– Az apámé. Néha megengedi, hogy használjam. És egyetértek. Nagyon szép.

– Hogyhogy ilyen jól beszélsz angolul? – kíváncsiskodtam.

Most egyenesen előre nézett, mivel a csatorna szűkült, és magas épületek falai között haladtunk.

– Apám azt kívánta, hogy világlátott ember legyek. Először egy francia tanítót vett fel mellém, aztán elküldött egy angol bentlakásos iskolába. Franciául azért tanultam, mert az a diplomácia nyelve, angolul pedig azért, mert az a kereskedelemé. Tudod, a családomnak van egy hajózási vállalata.

– Melyik bentlakásos iskolába jártál?

– Ampleforthba. Ismered? A hideg és sivár északon. Rendes katolikus papok. Minden pillanatát utáltam. Zimankós idő. Hideg víz a zuhanyzóban. Terepfutások reggeli előtt, és borzalmas ételek. Zabkását és sült babot etettek velünk.

– Én szeretem a sült babot pirítóssal – jegyeztem meg.

– Hát igen. Az angoloknak semmi érzékük a jó ételekhez – jelentette ki. – Mielőtt elutazol Velencéből, elviszlek egy jót vacsorázni, hogy lásd a különbséget.

– Ó, nem hiszem, hogy Hortensia néni elengedne egy fiatalemberrel vacsorázni – ingattam a fejem. – Szörnyen régimódi.

– Még akkor sem, ha meglátogatnám, és bemutatkoznék neki? A családom egészen a középkorig vezeti vissza a gyökereit. Több dózse is akad a felmenőink között, sőt még egy pápa is. Ez mellettem szól?

– Inkább ellened – feleltem mosolyogva. – Hortensia néni hithű anglikán. Számára a pápa ellenség.

– Akkor nem említem a pápát. – Megfordult, és csibészes vigyort villantott rám. – De itt vagyunk, beszélgetünk, és én nem tudom a neved. Hortensia néni ezt nem helyeselné.

– Juliet a nevem. Juliet Alexandra Browning. – Azt nem tettem hozzá, hogy csak a nagynéném hív így, aki ragaszkodott hozzá, hogy erre a shakespeare-i névre kereszteljenek, és hogy mások általában a kevésbé drámai Lettie néven ismernek.

Elkerekedett a szeme.

– Ez elképesztő! Engem ugyanis Romeónak hívnak.

– Tényleg? – nyögtem ki döbbenten.

Rám nézett, és kipukkadt belőle a nevetés.

– Nem, igazából nem. Csak ugratlak. Valójában Leonardo vagyok. Leonardo da Rossi. De te nyugodtan szólíthatsz Leónak.

A mellékcsatorna hűvös sötétségéből kijutottunk a Canal Grandéra.

– Látod – mutatott Leo a tőlünk balra lévő épületre –, az a házunk. Egyszerűbb lett volna ott kitisztíttatni a koszos, vizes ruháidat.

Felnéztem a pompás, mór boltíves ablakokkal és extravagáns díszítéssel ékes palotára. Nem igazán, gondoltam, de nem mondtam ki. Gyanítottam, hogy Leo talán nem az, akinek mondja magát. De nagyon jóképű volt, és csodálatosan mosolygott. És hazavitt. Abban már nem voltam biztos, hogy nem fogja-e titokban vízbe fojtani a cicákat.

Felfelé haladtunk a csatornán, lassan úszó gondolák és nagy uszályok között, amíg el nem értük a panzió felé leágazó mellékcsatornát.

– Mielőtt elválunk, feltétlenül meg kell mutatnod a rajzaidat – mondta Leo. – Megnézhetem őket? Tartok tőle, hogy a ruhádtól átnedvesedett a vázlatfüzeted.

– Még nem rajzoltam túl sokat – szabadkoztam, miközben kivette a vázlatfüzetemet a táskámból, és megtapogatta. Nem szívesen mutattam meg bárkinek a munkáimat. De ő már bele is lapozott.

– Nem rossz – bólogatott. – Szerintem tehetséges vagy. Ahogyan megörökítetted az embereket a téren, van benne humor.

Gyanítottam, hogy ez azért volt, mert nem egészen jól ábrázoltam a perspektívát, de folytatta:

– Voltál már a biennálén? Ha művésznek készülsz, akkor kihagyhatatlan.

– Az mi?

A homlokát ráncolta.

– Még nem hallottál a velencei biennáléról? Ez egy hatalmas művészeti kiállítás. Sok nemzetnek van pavilonja, ahol a modern művészet legjobbjait állítják ki. Imádnád.

– Elmondom a nagynénémnek.

– Szívesen elkísérlek.

Az ajkamba haraptam.

– Hogyhogy ennyi szabadidőd van? – kérdeztem.

Megvonta a vállát.

– Most végeztem a padovai egyetemen. Ősszel el kell kezdenem beletanulni a családi vállalkozásba, jelenleg azonban magam rendelkezem az időmmel. Szóval megengeded, hogy körbekalauzoljalak a biennálén?

– Megkérdezem Hortensia nénit, hogy elmegyünk-e. De tartok tőle, hogy nem fogadja el a kedves ajánlatodat. Kötelességének érzi, hogy védelmezzen.

Erre Leo elmosolyodott.

– Aligha valószínű, hogy bármi rosszat fontolgatnék egy félelmetes nagynéni jelenlétében.

Nekem is mosolyognom kellett.

– Tényleg félelmetes.

Odaértünk a panzió kertjébe vezető lépcsőhöz. Megérintettem Leo karját.

– Figyelj, nem tudnál megállni egy kicsit lejjebb a csatornán? Szeretném, ha senki sem látná, ahogy ilyen állapotban kiszállok a csónakodból.

– Rendben. – Leo lassított, és előresiklott egy pár méterre lévő lépcsőhöz. – Mikor látlak újra? Vagy nem akarsz velem találkozni?

– Ó, dehogynem! – vágtam rá, szerintem túl lelkesen. – De már csak két napunk van Velencében, mielőtt továbbmegyünk Firenzébe. Majd megkérdezem H. nénit a biennáléról. Talán beleegyezik. Vagy esetleg, ha holnap még mindig rosszul érzi magát, akkor egyedül elmehetek.

– Rendben. Reméljük, hogy még egy napig kitart a betegsége! Annyi mindent meg kell mutatnom neked a városomból. – Megragadta a lépcső melletti oszlopot, és erősen tartotta. Kisegített, aztán kiadta a táskámat.

Lenéztem a cicás dobozra.

– Megígéred, hogy nem fojtod őket vízbe, miután elmentem? Halj meg, ha megszeged!

– Micsoda? – kérdezte. – Azt kívánod, hogy meghaljak?

– Nem, ez csak egy mondás. Amikor megígérünk valamit, azt mondjuk, hogy „Haljak meg, ha megszegem!”

– Rendben, megígérem, de nem készülök meghalni. Azt tervezem, hogy hosszú és jó életem lesz.

Megálltam a járdán, és lenéztem rá. Vajon látom-e még valaha? tűnődtem.

– Holnap reggel tízkor itt leszek – ígérte. – Készen arra, hogy elkísérjelek téged és a nénikédet a biennáléra.

Szélesen elmosolyodtam.

– Rendben.

– Ciao, Julietta!

– Ciao, Leo!

Felpörgette a motort, és a hajó elrobogott.

[1] Istenem!

[2] Egy pillanat!

3. fejezet

Juliet, Velence, 1928 májusa

Szerencsétlenségemre ahogy beléptem az előcsarnokba, összetalálkoztam a tulajdonosnővel. Amikor meglátott, rémületében az égre emelte a kezét.

– Cara signorina! Mi történt?

– Beleestem a csatornába – vallottam be.

– Dio mio! Subito[3]. Vegye le a ruháit, és mosakodjon meg! – Becipelt a fürdőszobába, és segített kibújnom a vizes ruhákból, miközben rosszallóan ciccegett. Sikerült megértetnie velem, hogy kimosatja a ruhámat és az alsóneműmet. Elsuhogott velük, majd hozott egy nagy törülközőt és egy köntöst. Hátradőltem a kádban, élveztem a meleg vizet, és mosolyogva gondoltam Leóra. Egész életemben arról álmodtam, hogy szerelmes leszek. A lányiskolában nem volt egyetlen fiú sem. A kertészek pedig elmúltak nyolcvanévesek. És most tényleg megtörtént velem! Egy csodálatos fiú újra látni akart. Felsóhajtottam a boldogságtól.

Hortensia néni ébren ült az ágyban és olvasott, amikor megpróbáltam észrevétlenül besurranni a szobába. Csodálkozva nézett rám.

– Megfürödtél? Nem is hallottam, hogy folyik a víz.

– A tulajdonosnő csinált nekem odalent egy fürdőt – magyaráztam. – Sajnos, volt egy kis balesetem, beleestem a csatornába.

– Juliet! Egyszer engedlek el egyedül, és majdnem vízbe fulladsz. Mégis mi jut eszedbe?

– A közelében sem jártam a belefulladásnak – tiltakoztam. Vettem egy mély lélegzetet, és magamban megfogalmaztam a füllentést, mielőtt kimondtam volna. – Egy érdekes háztetőt próbáltam lerajzolni. Túlságosan kihajoltam a víz fölé, és elvesztettem az egyensúlyomat. Mindenesetre egy nagyon kedves fiatalember a segítségemre sietett, és hazahozott a csónakján.

– Te beszálltál egy idegen férfi hajójába?

– Ki kellett húznia a vízből. Nem volt ott lépcső. És egyébként is, jobb, mint ha úgy kellett volna hazasétálnom, mint egy ázott madárijesztőnek.

A néni felsóhajtott.

– Nos, azt hiszem, nem történt semmi baj, kivéve, ha jól sejtem, hogy odaveszett a szép új vázlatfüzeted.

– Sikerült feldobnom a partra, amikor beestem – mondtam egy hirtelen jött ötlettől vezérelve. – Szóval, ahogy mondod, nem történt semmi baj. És az a fiatalember egy angol bentlakásos iskolában tanult.

– Tényleg? Melyikben?

– Ampleforthban.

Rosszallóan szipákolt.

– Egy katolikus iskolában.

– Nos, igen. Mivel velencei, elég valószínű, hogy katolikus. De jó családból származik. Van egy palazzójuk. És mesélt a biennáléról. Hallottál már róla? Egy nagy művészeti fesztivál a világ minden tájáról érkező kiállítókkal.

– Modern művészet. – Lesújtó pillantást vetett rám. – Miró, Picasso és az összes többi ostobaság. Remélem, hogy neked nem tanítanak majd ilyesmit a művészeti főiskolán. Bárki képes festéket hajigálni egy vászonra, ahogy ők csinálják, és művészetnek nevezni. Még egy szelídített csimpánz is jobb képeket tudna festeni.

– De azért elmehetünk megnézni? A megmentőm felajánlotta, hogy körbevezet bennünket.

– Szó sem lehet róla! Nem vagyok kíváncsi az effajta művészetre, és nagyon helytelen lenne, ha egy idegen férfi kísérne el. Az apád azt gondolná, hogy elmulasztom a kötelességemet.

– Nagyon jó családból származik – erősködtem. – Megmutatta a házukat, vagy inkább palotájukat. Gyönyörű! Közvetlenül a csatorna partján áll, szemben a Gritti-palotával, és színes márványból készült a homlokzata.

A néni felsóhajtott:

– Attól tartok, a fiatalember egy mesét adott elő neked, kedvesem. Azt hiszem, te a Palazzo Rossiról beszélsz.

– Így van – bólintottam. – Azt mondta, hogy a neve valami Rossi.

– Hahaha! Ezt aligha hiszem. – Leereszkedően megveregette a karomat. – Kedvesem, te még nagyon fiatal és tapasztalatlan vagy. Ez a fiatalember valószínűleg a munkaadója ügyeit intézte annak a hajójával, és élvezte, hogy lenyűgözhet egy külföldi lányt. De nem számít. Nem lenne helyénvaló, hogy újra találkozz vele.

– Azt mondta, holnap reggel tízre értem jön. Legalább annyi időre találkozhatunk, hogy megmondjam, nem mehetek vele? Udvariatlanság lenne fölöslegesen várakoztatni.

– Már ha egyáltalán eljön – jegyezte meg a néni gúnyosan. – Szerintem az fog történni, hogy nem kapja meg a munkaadója hajóját, és te leszel az, aki fölöslegesen várakozik.

– Legalább megpróbálhatom?

– Jobb, ha nem. Különben is, úgy terveztem, hogy holnap, ha jobban érzem magam, elviszlek Muranóba.

Láttam, hogy nem fogom megnyerni ezt az ügyet. De képtelen voltam elviselni a gondolatot, hogy Leo várjon rám, és udvariatlannak tartson, amiért nem jöttem el. Aztán döntöttem: kitéptem egy oldalt a vázlatfüzetemből, és ráírtam: Leo, nagyon sajnálom! A nagynéném szörnyen viselkedik, és megtiltotta, hogy újra találkozzam veled. Köszönöm, hogy megmentetted az életemet! Sosem foglak elfelejteni. A te Julieted.

Aztán másnap korán reggel felkeltem, kiosontam, és a levelet (egy borítékban, amit a szálloda készletéből csentem) kitűztem a póznára, amihez a gondolákat kötötték ki a panzió előtt.

Úgy tűnt, Hortensia néni visszanyerte az egészségét. Megreggeliztünk, majd találtunk egy hajót, ami átvitt bennünket Murano szigetére. Egész úton azon tűnődtem, vajon Leo eljött-e, és elolvasta-e az üzenetemet, és bántott a lelkiismeret. A szigeten érdekes volt az üvegfúvás, bár meglehetősen forró, és H. nénivel mindketten kivörösödött arccal léptünk ki a szabadba az üveggyár izzó kemencéi mellől.

– Azt hiszem, ennyi elég lesz egy napra – jelentette ki H. néni, miközben a várakozó motorcsónak felé tessékelt. Én szívesen nézelődtem volna a boltban, és talán vettem volna magamnak egy a meseszép üveggyöngyökből fűzött nyakláncot, de a néni kijelentette, hogy túl drágák, és jobban járnék a Rialto híd melletti bódékkal, ahol lehet alkudozni.

Visszafelé megálltunk egy másik, San Michele nevű szigetnél.

– Ecco San Michele! – mutatta Hortensia néni.

– Itt is kiszállunk? – kérdeztem.

– Te jó ég, dehogy! Ez a temető.

Láttam, hogy az egész szigetet fehérmárvány sírok borítják, némelyik olyan, mint egy kis ház, másoknak angyalok őrködnek a tetején. Arra gondoltam, hogy jó lehet itt nyugodni.

– Most már érted, miért választom mindig ezt a panziót – mondta a nagynéném, amikor visszatértünk a kirándulásunkról, és egy pohár frissen facsart limonádét iszogattunk. – Olyan civilizált dolog az árnyékban ülni és ejtőzni.

Aztán felment lepihenni. Elosontam arra a helyre, ahol az üzenetemet hagytam, és megkönnyebbülve láttam, hogy eltűnt. Leo legalább tudta, hogy nem ültettem fel. De aztán rádöbbentem, hogy soha többé nem találkozunk. Soha többé nem látom, ahogy csillog a szeme és felragyog az arca, amikor nevet. És szinte elviselhetetlennek éreztem a gondolatot.

Miután H. néni kellőképpen kipihente magát, átkeltünk az Akadémia hídon, megmásztuk mind az ötvenkét lépcsőfokot felfelé, majd ötvenet lefelé, és ellátogattunk az akadémiára.

– Ez ugyanolyan művészeti akadémia, mint az, ahová te is járni fogsz szeptembertől. Emellett itt található az egyik legszebb festménygyűjtemény – magyarázta a nagynéném. Körülnéztem, remélve, hogy megpillanthatok néhány diákot, de a néni egyenesen a múzeum bejáratához ment. Akárcsak a dózsepalotában, itt is lenyűgözött a festmények mérete és pompája. Rengeteg szűz, szenvedő szent és épp megkoronázott pápa. Titkon biztos voltam benne, hogy a biennálén bemutatott modern művészet jobban tetszett volna. Csodáltam H. néni állhatatosságát. Minden egyes festményt megcsodált és kommentált.

Ezután a Rialto híd és a mellette lévő piac felé vettük az irányt. A néni megengedte, hogy rajzoljak egy kicsit, míg ő elszürcsölt egy kávét az egyik kávézóban a Canal Grande mellett. Imádtam a piacot rajzolni a gyümölcs- és zöldségstandokkal, a hosszú parasztszoknyás nőkkel és a fekete bajuszos, daliás férfiakkal. A halpiactól már nem voltam annyira elragadtatva. Túlságosan erős volt a szaga ahhoz, hogy sokáig időzzek ott. Visszatértem H. nénihez, és kaptam egy gelatót. A fenséges olasz fagylaltot olyan ízekben kínálták, amikről még csak nem is hallottam: pisztácia és stracciatella. Finom ostyával hozták.

H. néni egyike a félelmetes viktoriánus hölgyeknek. Nyoma sem volt rajta a fáradtságnak, amikor elindultunk vissza a panzióba. Javasoltam, hogy szálljunk fel a vaporettóra, mivel már nagyon el voltam csigázva, ő azonban ragaszkodott hozzá, hogy a vízibuszok túlzsúfoltak, és nem akarja, hogy hozzápréselődjön egy olasz férfihoz.

– Tudod, megcsipkedik a nők fenekét – suttogta rémülten. Próbáltam nem mosolyogni.

Végül visszaértünk a panzióba, és átöltöztünk a vacsorához. Gombás rizottót ettünk, mivel H. néni valami olyat akart, ami nem bántja az érzékeny gyomrát. Egészen finom volt, ahogy az azt követő krémes sütemény is. Kaptam egy pohár helyi fehérbort, pinot grigio volt a neve. Ültünk és beszélgettünk a többi vendéggel, vagyis inkább H. néni beszélgetett, én pedig csak ültem, és azt kívántam, bárcsak odakint lehetnék, és megismerkedhetnék a város látványosságaival és hangjaival. Majd tíz körül lefeküdtünk aludni.

H. néni azonnal elaludt. Én feküdtem, és hallgattam a távoli zenét. Már majdnem álomba merültem, amikor valami megzörgette a spalettát. Felkeltem. A szél volt az? De meg sem mozdult a levegő. Aztán újra megtörtént. Kinyitottam a spalettát, és körülnéztem.

– Julietta! Itt lent – szólt egy suttogó hang.

És ott volt Leo a csónakjában, az ablakom alatt.

– Gyere! – nyújtotta a karját. – Segítek.

– Hálóingben vagyok – mondtam, és a szívem igencsak hangosan dobogott.

– Látom – vigyorgott. – Siess! Öltözz fel gyorsan!

Nem hittem el, hogy ezt csinálom. Magamra kaptam a ruháimat, és miközben a gombokkal babráltam, oda-odapillantottam a nagynénémre. Aztán úgy rendeztem el a párnát az ágyamban, hogy úgy nézzen ki, mintha ott feküdnék, és elkezdtem kimászni az ablakon. De magasan volt, és elbizonytalanodtam. Leo azonnal felemelte a karját, és a kezét a derekam köré kulcsolva leemelt a csónakba.

– Most pedig – mondta – indulás!

– A spaletta! – néztem vissza a félig kinyitott ablaktáblára.

Leo felállt az imbolygó csónak peremére, és becsukta a spalettát. Aztán ellökte a csónakot, ami csendben siklani kezdett a csatorna szélén, amíg elég messze nem voltunk ahhoz, hogy beindítsa a motort. Elpöfögtünk az éjszakában.

Amikor kiértünk a Canal Grandéra, egymásra néztünk, és idegesen felnevettem. Hogy én, az eddig engedelmes gyermek, ilyen csínytevésre vetemedtem! Ő is nevetett.

– Hová megyünk? – kérdeztem.

– Majd meglátod – felelte továbbra is mosolyogva.

Egy pillanatra belém hasított a gondolat, hogy vajon nem épp elrabolnak-e. A lányokkal az iskolában hallottunk a fehér rabszolga-kereskedelemről, és én, ahogy H. néni mondta, szörnyen naiv voltam. De Leo valahogy nem úgy nézett ki, amilyennek egy fehér rabszolga-kereskedőt képzeltem.

– Mesélj a cicáimról! – kértem. – Biztonságban vannak?

– Remekül érzik magukat. A venetói birtokunkon elszaporodtak a patkányok, ezért a szakácsunk kiviszi őket oda, a gondnok pedig eteti, amíg fel nem nőnek, és jó patkányfogókká nem válnak.

Megkönnyebbülten sóhajtottam, és csak reméltem, hogy hihetek neki. Nem volt tapasztalatom a fiúkkal vagy a férfiakkal, és főleg nem idegenekkel. Meg akartam bízni benne. Ezenkívül felajánlotta, hogy elkísér bennünket a nagynénémmel egy művészeti fesztiválra. Ez már csak arra utal, hogy megbízható, nem igaz?

Elértük a Canal Grande végét, ahol a csatorna beletorkollott a lagúnába. Jobbra tőlünk egy hatalmas, fehér kupolás templom tűnt fel. Fények szikráztak a vízen, ahogy elhaladtunk a korzó mellett, ami ebben a késő esti órában még mindig nyüzsgött a sétálgató emberektől. Zene és nevetés hangjai úsztak felénk. Azt reméltem, hogy Leo talán mulatni visz, aztán azonnal rájöttem, hogy nem esti szórakozáshoz vagyok öltözve. De továbbmentünk, elhaladtunk a Szent Márk tér bejárata mellett, amíg végül a bal oldalon elfogytak az épületek, nem voltak járókelők, csak sötétség. Ismét elfogott a nyugtalanság.

– Hová megyünk? – kérdeztem remegő hangon.

– El akartalak vinni a biennáléra – mondta. – Sajnos éjjel nincs nyitva, de megmutatom, hol tartják. Ez a Giardini, a városi park. A kedvenc helyem. – Miközben beszélt, egy stéghez kormányozta a csónakot, kiugrott, ügyesen kikötötte, majd felém nyújtotta a kezét. Kiléptem a partra, ő pedig benyúlt a hajóba, és kiemelt egy kosarat.

– Az mi?

– Azt akartam, hogy egyél egy jót, amíg itt vagy – felelte. – A nénikéd nem enged el étterembe, úgyhogy marad a piknik. Gyere! Megmutatom a kedvenc helyemet.

– Piknik? Ha nem vetted volna észre, sötét van – mutattam rá.

– Törvény tiltja a sötétben való piknikezést? Nem hinném. – Megfogta a kezemet. Csodálatosan éreztem magam, és azonnal tudtam, hogy biztonságban vagyok mellette. Az ösvény csodálatos, öreg fák és bokrok között kanyargott, némelyiket virágágyások vették körül. Itt-ott lámpaoszlopok álltak, amik épp csak annyi fényt adtak, hogy lássuk az utat. Időnként más párok sétáltak el mellettünk, aztán egy idős hölgy a kutyájával. Velencében éjszaka is zajlott az élet!

– Látod azt ott, a fák mögött? – mutatta. – Az a német pavilon. – Megpillantottam egy fehér, oszlopos épületet, ami egy templomra hasonlított. – Az ott pedig az angoloké. Rengeteg pavilon áll itt szerteszét. Kár, hogy nem vihetlek be! Be kell érnünk a parkban látható művészettel. – Megállt egy görög isten szobra mellett. Az évszázadok során eléggé megrongálta az eső és a só. Szőlő kapaszkodott fel a talapzatára, és mindkét oldalán bokrok nőttek.

– Ez a kedvenc szobrom – mondta Leo, és végigsimított az istenség karján, mintha az élne.

– Tényleg görög?

– Napóleon állíttatta ide, amikor a parkot létrehozta. Nem tudom, hogy Görögországból származik-e, vagy 1800-ban kifejezetten ide készítették. Sok ilyen szobor van mindenfelé a parkban.

– Szomorúnak tűnik – állapítottam meg, felbámulva a szakállas arcra.

– Te is az lennél, ha felemésztene a tengeri só – jegyezte meg, megérintve a szobor kezét, aminek már csak csonkok maradtak az ujjaiból. – De tudod, mit szeretek még? Ezt a nagy öreg fát mögötte. Azt hiszem, platán. Amikor kisfiú voltam, mindig építettem egy erődöt a szobor és a fa közötti kis helyen. Elbújtam, és azt képzeltem, hogy egy lakatlan szigeten vagyok teljesen egyedül, ahonnan titokban figyelhetem az erre járó embereket.

– Én is építettem búvóhelyeket a hátsó kertünkben. Azt játszottam, hogy nyúl vagy mókus vagyok.

Leo még egyszer utoljára megveregette a szobor karját.

– Vissza kéne jönnöd lerajzolni. Örülne neki, hogy benne lehet a füzetedben.

– Nem tudom, hogy H. néni helyeselné-e. Nincs rajta ruha.

– A park tetszeni fog neki. Minden angol szereti a kerteket, nem igaz?

– Nincs már sok időnk itt. Csak egy nap.

– De majd visszajössz, ha híres művész leszel.

Ezen mosolyognom kellett.

– Elnézve az itteni művészetet, attól tartok, hogy soha nem fogok ilyen magasságokba emelkedni.

– De ez a múlt művészete. Biztos láttál már Picassót, Dalít, Mirót… Ők minden szabályt áthágnak. Úgy festik meg a világot, ahogy ők látják. Azt festik, ami a szívükben van. Neked is ezt kell tenned!

– Remélem, így lesz. Nagyon szeretek festeni és rajzolni, és apa volt olyan kedves, hogy beleegyezett, hogy fizeti a művészeti főiskolát.

– Mivel foglalkozik az apád?

Elhúztam a számat.

– Megsebesült az első világháborúban. Igazából gáztámadás érte. Súlyosan megsérült a tüdeje. Egy ideig próbált visszatérni a munkájához, de mostanában nem sok mindent csinál. Örökölt egy kis pénzt a családjától, és abból élünk. Apa befekteti, és elég jól boldogulunk. Bentlakásos iskolába jártam, és a húgom is hamarosan kezdi.

– Vannak fiútestvéreid?

– Csak egy húgom. Sokkal fiatalabb nálam. Tudod, közbejött a háború. – Kis szünetet tartottam. – Neked vannak fiútestvéreid?

– Sajnos, nincsenek. Én vagyok az egyetlen fiú. Két nővérem van. Az egyikük zárdába vonult. A másik férjnél van, és egymás után szüli a gyerekeket, mint minden rendes olasz feleség.

– Szerettél volna egy fiútestvért?

– Persze. Lehetőleg egy bátyat. Akkor ő venné át az üzletet, én pedig szabadon azt kezdhetnék az életemmel, amit akarok.

– És mi lenne az?

– Beutazni a világot. Szép dolgokat gyűjteni. Talán nyitni egy művészeti galériát. Írni egy színdarabot. Ezerféle ötletem van, amit soha nem fogok tudni megvalósítani. Apám nagy hatalmú ember. Van egy hajózási vállalatunk. Marco Polo óta kereskedünk, és apám Mussolini jó barátja, úgyhogy kivételezett család vagyunk.

– Akkor ti tényleg nagyon gazdagok vagytok?

– Sajnos igen.

– De hát az jó dolog, nem? Régen az én családom is jobban élt, mint most, hogy apa nincs jól. Akkoriban rendszeresen utaztak Európába, és anya Párizsból rendelte a ruháit. Most a helyi varrónő, Mrs. Rush készíti a ruháinkat, ahogy láthatod abból, amit viselek.

– Szerintem csodálatosan nézel ki.

Elpirultam, nem tudtam, mit feleljek erre a bókra. És össze kellett szednem a bátorságomat, hogy feltegyem a következő kérdést.

– Leo, azt mondod, hogy gazdag vagy, és tagadhatatlanul jóképű. Miért vesztegeted az idődet egy olyan lányra, mint én?

Egy lámpa alatt álltunk, és láttam, hogy mosolyog.

– Van benned valami. Más vagy, mint akiket ismerek. Ők unják az életet, és csak azt akarják, hogy pénzt költsenek rájuk. Te szeretnél mindent megtapasztalni. Megízlelni, amit az élet kínál.

– Igen. Most, hogy itt vagyok, utazni akarok. Látni a világot. Szabad, független nő akarok lenni.

Miközben kimondtam a szavakat, rájöttem, hogy pontosan ezt akarom. Eddig nem sokat gondolkodtam a jövőmön azon túl, hogy művészeti iskolába megyek, most azonban, hogy megtapasztaltam Velencét, tudtam, hogy létezik egy nagy, gyönyörű világ, amit látnom kell. Semmiképpen nem akartam az életemet egy primitív angol faluban leélni.

– És nem akarsz férjhez menni?

– Egyszer talán. – Elpirultam, és örültem, hogy sötét van. – De addig nem, amíg nem tudom, hogy ki vagyok és mit akarok.

Sétáltunk a sötét és csendes kavicsos úton, a kísértetiesen derengő épületek és magas fák között. Most ismét megálltunk.

– A művészetednek talán inkább ilyennek kellene lennie – mondta Leo, én pedig egy újabb szobrot pillantottam meg előttünk. Ez egy óriási fémalkotás volt, talán egy ágaskodó ló, de furcsamód torz és meglehetősen riasztó.

– Egy modern német szobrászé – magyarázta Leo. – Nagyon ígéretes művész.

– Nem hiszem, hogy szívesen alkotnék ilyen ijesztőt – jelentettem ki. – Én a szépséget szeretem.

– Ez természetes. Hány éves is vagy? Tizennyolc?

Bólintottam.

– Tizennyolc évesen mindenki a szépséget szereti. Mindenkinek nagyszerű elképzelései vannak a jövőről. – Szünetet tartott. – Á, meg is érkeztünk! Itt fogunk piknikezni.

Egy kis füves területre értünk, amit három oldalról sűrű bokrok vettek körül, a negyedik pedig a lagúnára nézett. A távolban fények szikráztak.

– Az ott a Lidó – mondta. – A strandunk, szép kertes villákkal. El kell menned oda, és úszni egyet.

– Nem hoztam magammal fürdőruhát – vallottam be. – Azt hittem, hogy mindenhol csak templomok lesznek és művészeti galériák. Különben is – tettem hozzá –, már csak egy napunk van hátra.

Bólintott.

– Akkor majd visszajössz egyszer. Amikor már önálló nő leszel.

– Remélem.

Leo egy szőnyeget terített a fűre.

– Ülj le!

Ő leguggolt mellém, kinyitotta a kosarat, különböző edényeket vett ki belőle, és elégedetten nyitotta ki őket.

– Sajtok – mondta. – Bel Paese, pecorino, gorgonzola, mozzarella, amit paradicsommal kell enni – mutatta sorra, miközben kirakta őket egy fatáblára. – És itt vannak a szalámik, a prosciutto és az olajbogyó. És a kenyér. És a bor. És barack a birtokunkról. Látod, nem fogunk éhen maradni.

Vörösbort töltött két pohárba, és az egyiket átnyújtotta nekem. Belekortyoltam. Zamatos volt, melengető és gyümölcsös. Már vacsoráztam. Az éjszaka közepén jártunk. Mégis azon kaptam magam, hogy úgy falatozom, mintha napok óta nem ettem volna. Csak annyit tudtam mondani, hogy „Mmm!”

Leo mosolyogva bólintott, és boldogan figyelte, ahogy eszem. Olyan elégedett volt, mint egy varázsló, aki épp most mutatott be egy látványos bűvészmutatványt.

Hűvös szellő fújt az Adriai-tenger felől, de a bor átmelegítette az egész testemet. Beleharaptam egy barackba, és a lé végigfolyt az államon.

– Ó! – Zavartan letöröltem. – Még sosem ettem ilyen lédús barackot.

Leo nevetett.

– Azért, mert friss. Ma szedték. – Kinyújtotta a kezét, és az ujjával letörölte az államat. Éppen csak hozzám ért, én mégis zavart és izgatottságot éreztem egyszerre. Lassan befejeztük az evést, de Leo újratöltötte a poharamat, így azt is elszopogattam.

Hanyatt feküdtem, és felnéztem a csillagokra. Nem emlékeztem, hogy valaha is ilyen elégedettséget éreztem volna.

– Mondd csak – Leo arca jelent meg közvetlenül az enyém fölött –, csókoltak már meg valaha?

– Soha. A családtagokon kívül. – Meg fog csókolni! Tökéletes befejezése egy tökéletes estének. Hevesen dobogott a szívem.

– Akkor szerencséd, hogy én vagyok az első – jelentette ki. – Azt mondják, nagyon jól csókolok.

És mielőtt még bármit is mondhattam volna, az ajka az enyémre tapadt. Ez nem az a gyengéd első csók volt, mint amiről a regényekben olvastam. Nagyon is éreztem a szája melegét, a rám nehezedő súlyát és olyan heves vágyat, amiről nem is tudtam, hogy bennem él. Nem akartam, hogy abbahagyja. Ő azonban hirtelen felült.

– Azt hiszem, jobb, ha úriemberként viselkedem, és most abbahagyom – mondta. – Haza kell vinnem téged.

Elkezdte összepakolni a piknik maradványait, én pedig zavartan ültem és néztem őt. Vajon megharagítottam valamivel, csalódást okoztam neki, vagy nem voltam elég jó? Nem akartam megkérdezni.

Talpra segített, és elindultunk, csendben sétáltunk, ezúttal a lagúna partján, nem pedig az erdei ösvényen. Elértük a csónakot, és besegített. Beindította a motort, és elrobogtunk, sokkal gyorsabban, mint ahogy jöttünk, nagy hullámokat hagyva magunk mögött, és az erős szél az arcunkba fújt.

Rövid időn belül elértük a Canal Grandét. A gondolák közé érve Leo lassított.

– Be kell vallanom valamit – mondta, amikor közeledtünk a panzió bejáratához. – Azt hittem, csupán kedves vagyok egy fiatal lánnyal, egy idelátogató turistával. Megismertetem az első csók izgalmas ízével. De, amikor megcsókoltalak, azonnal le kellett állnom, tudtam, hogy különben nem lennék képes abbahagyni. Kívántalak. És azt hiszem, te is kívántál engem, igaz?

Éreztem, hogy ég az arcom, és örültem, hogy a sötétség elrejti a pírt. Hortensia néni azt várta volna, hogy kijelentsem, nem vagyok hajlandó ilyen beszélgetést folytatni egy férfival. Leóval valamiért mégis könnyű volt társalogni. Szégyenkezve, ugyanakkor csodálkozva jöttem rá, hogy nem akartam, hogy abbahagyja.

– Fogalmam sem volt róla, hogy léteznek ilyen érzések – feleltem. – Azt gondoltam, hogy kellemes, ha megcsókolják az embert.

– És nem volt az?

– Több volt, mint kellemes. Inkább… lenyűgöző. Mintha semmi más nem számítana a világon.

– Azt hiszem, egy nap érdekes nő válik majd belőled – mondta. – Sok lány fél, ha egy férfi megérinti. Azt hiszik, meg kell gyónniuk a papjuknak. Az anglikán egyháznak köszönhetően téged legalább ettől megkíméltek.

Közeledtünk a panzió oldalfalához. Belém hasított a felismerés, hogy valószínűleg soha többé nem látom Leót.

– Talán holnap este is szabad lesz a hajó – mondta. – Elmehetnénk táncolni, ha felveszel egy megfelelő ruhát.

– Nem hiszem, hogy van ilyen megfelelő ruhám – ráztam meg a fejem. – Olyan helyre semmiképpen, ahová te mennél.

– Akkor is eljövök. Szeretnélek újra látni. Ez nem a búcsú, ugye?

– Remélem, nem.

Leállította a motort, és a csónakot a fal mentén az ablak alá kormányozta. Aztán felállt, és kinyitotta a spalettákat. Segített felkapaszkodnom a csónak peremére, ahonnan, meglehetősen dicstelen módon, bemásztam a szobába.

Hortensia néni még mindig aludt, és nyitott szájjal, csúnyán horkolt. Kinéztem az ablakon, és felfelé fordított hüvelykujjal jeleztem. Leo vigyorgott, intett, és elkormányozta a hajót. Addig néztem utána, míg el nem tűnt a Canal Grandéban. Aztán levetkőztem, bebújtam az ágyba, és egy hatalmas boldog sóhajt hallatva a plafont bámultam.

[3] Azonnal.

4. fejezet

Juliet, Velence, 1928 májusa

Amikor reggel felébredtem, azon tűnődtem, hogy vajon álmodtam-e az egészet. A barátnőim otthon biztosan nem hinnék el, ha elmesélném nekik. Bárcsak készítettem volna egy fényképet Leóról, hogy bebizonyítsam, mennyire lenyűgöző. Ha ma este újra találkozunk, megadom neki az angliai címemet, és megkérem, hogy küldjön egy képet magáról. Máris milyen merész és vakmerő lettem!

Hortensia néni kijött a fürdőszobából.

– Szóval, hová megyünk ma? – kérdeztem.

– Úgy gondolom, a Correr Múzeumba – felelte. – Talán még a Szent György-templomba, és mivel ez az utolsó napunk, elidőzhetnénk egy kicsit a Rialto híd kis boltjaiban. Emlékszem, vásárolni akartál valami velencei üvegholmit.

Egyetértően bólintottam. Lezuhanyoztam, felöltöztem, és elkezdtem kifésülni a hajamat, ám ekkor riadtan vettem észre, hogy néhány száraz fűszál tapadt bele. Hála az égnek, hogy H. néni nem vette észre! Sietve megfésülködtem, és lementünk reggelizni. Megpakoltuk a tányérunkat zsemlével, sonkával és sajttal, és épp elfoglaltuk volna a helyünket az esernyő alatt, amikor megjelent a tulajdonosnő. H. néni nevét kiáltotta, és odaintette magához. Nem sejtettem semmi rosszat, így leültem, és elkezdtem enni. H. néni néhány perc múlva visszatért, az arca olyan volt, mint vihar előtt az ég.

– Hagyd azt, és gyere velem, Juliet!

Felálltam, és követtem őt egy üres szalonba, ahol szembefordult velem.

– Te komisz lány, szégyent hoztál rám és az egész családodra!

Kinyitottam a számat, hogy válaszoljak, de ő folytatta.

– Tegnap este megláttak. Látták, ahogy bemászol a szobánkba egy csónakból, aminek a kormányánál egy fiatalember ült. Feltételezem, ugyanaz az illető, aki kimentett a csatornából. Mégis mit gondolsz? Megőrültél?

– Teljességgel ártatlan dolog volt – magyaráztam, és miközben kimondtam a szavakat, rájöttem, hogy nem volt egészen az. – Leo jó családból származó fiatalember. Elvitt, hogy megmutassa a parkot és a pavilonokat, ahol a biennálét rendezik, ennyi az egész.

– Nem fogadtál szót nekem! Visszaéltél a bizalmammal. Egészen ártatlan, azt mondod? Hát nem fogod fel, hogy Olaszországban egy fiatal, egyedülálló nő nem járkálhat egyedül, gardedám nélkül? Ez a fiatalember nyilvánvalóan egy fikarcnyit sem törődött a jó híreddel. Nyilvánvalóan könnyű prédának tekintett, mert egy jó családból származó olasz lánnyal nem így viselkedett volna. Szerencséd, hogy nem történt veled valami szörnyűség. Tudom, hogy eddig nem kellett szembesülnöd a férfiak gonosz szándékaival, de tudnod kellett, mekkora kockázatot vállalsz. Egyedül lenni egy idegen fiatalemberrel a sötétben, az éjszaka közepén? – Megrázta a mutatóujját az arcom előtt. – Ha rajtam múlna, még ma visszavinnélek Angliába. Ezt érdemelnéd! De nem akarom felzaklatni drága apádat a jelenlegi kényes egészségi állapotában. Úgyhogy folytatjuk a körutunkat, de azonnal elutazunk Velencéből.

– Azonnal? – nyögtem. – Kérlek, ne! Félreérted a dolgot. Egyáltalán nem így volt. Leo tényleg nagyon kedves. Ismerkedj meg vele, és akkor majd meglátod!

– Azonnal, Juliet. – A néni arckifejezése kemény volt, akár a kő. – Menj fel, és pakold össze a holmidat!

Elfutották a szemem a könnyek.

– Legalább hadd írjak neki üzenetet!

A néni lesújtó pillantást vetett rám.

– Egy hölgy nem mutatja ki nyilvánosan az érzelmeit. Nemcsak a családodra hoztál szégyent, hanem az országodra is. – Elhallgatott, hogy levegőt vegyen. – Egy nappal korábban megyünk Firenzébe, és a jövőben nem veszítelek szem elől, amíg le nem teszlek a szüleid küszöbén. Megértetted?

– Igen, Hortensia néni – motyogtam. Mi mást mondhattam volna? Most már tudtam, hogy ostoba módon mekkora kockázatot vállaltam. Ha Leo erőszakoskodni akart volna velem, nem tudtam volna megakadályozni. Talán ez volt a szándéka. Könnyű préda. Egy naiv angol lány. De aztán leállt. Tisztelettel bánt velem. Törődött velem.

Szótlanul fejeztük be a reggelit, majd felmentünk összepakolni. Törtem a fejem, hogyan üzenhetném meg Leónak, miért nem tudok vele találkozni, de H. néni nem adott rá esélyt. Beültetett egy várakozó gondolába, és elindultunk a vasútállomásra. Úgy éreztem, megszakad a szívem, ahogy elmaradtak mögöttünk a paloták, egyik a másik után. Soha többé nem látok ilyen szépséget. Aztán fogadalmat tettem. Keményen fogok tanulni, híres művész leszek, és lesz pénzem utazni. Egy napon, ígértem meg magamnak. Egy napon majd visszatérek.

Aznap este, az Arnóra néző firenzei szálloda ablakában ültem, és egy rajzot készítettem Leóról, mielőtt az arca eltűnt volna az emlékezetemből. Valahogy sikerült megörökítenem a rakoncátlan haját, a csibészes mosolyát, azt, ahogy a szeme felragyogott – és egyszer csak ott volt a lapon, visszamosolygott rám.

5. fejezet

Caroline, Anglia, 2001 márciusa

Kétezer-egy nem volt jó év Caroline Grant számára. Derűlátóan és várakozással indult. Josh kiszúrt egy cikket egy divatmagazinban, ami egy kezdő tervezőknek szóló, New York-i pályázatot hirdetett.