Mindazoknak, akik szembe mernek nézni
az érzéseikkel.

Mi történt eddig?

A két ellenséges démon, Janus és Bel Kr. u. 64-ben ötnapos fogadást kötöttek, amelynek tétje egy halandó rabszolgalány lelke volt. De egyikük sem tudott arról, hogy Cassia immunis a démoni erőkre, és mindössze a császári palotába akart bejutni, hogy véget vessen a gátlástalan Janus üzelmeinek.

Mialatt Bel fülig beleszeretett Cassiába, Janus mindent megtett, hogy feltartóztassa ősellenségét. Még tiltott vérmágiával is próbálkozott, és megátkozta Cassia lelkét. Bel is minden eszközt bevetett, hogy megnyerje a fogadást, még egy mágikus tőrt is kovácsoltatott, amellyel erőszakkal elragadhatja Cassia lelkét – ami az ő szemében még mindig sokkal kegyesebb sors, mintha átadná Janus haragjának. De aztán minden másként alakult…

A végső összecsapásban a súlyosan sebesült Cassiának sikerült legyőznie Janust azáltal, hogy nekiadta elátkozott lelkét, és ezzel cselekvésképtelenné tette a démont. Bel meg akarta menteni szerelmét a haláltól, de a lány immunitása ezt megakadályozta. Egyetlen lehetősége maradt, mégpedig az, hogy Cassia lelkét rövid időre bebörtönzi a réztőrbe, mialatt a testét meggyógyítja.

Kétségbeesésében Bel nem törődött Cassia utolsó kívánságával, hogy hagyja meghalni, ehelyett ledöfte a tőrrel. Bel a lány testének gyógyulása után ki akarta engedni Cassia lelkét, de Janus, aki ideiglenesen megszabadult a vérátok hatásától, ellopta a tőrt, és elrejtette Bel elől. A penge holléte, benne Cassia lelkével, még Janus elfogását és elítélését követően is rejtve maradt.

Kétezer évig tartó kutatás vette kezdetét, Bel ugyanis soha nem adta fel a reményt, hogy újra megtalálja Cassiát. A lány lelke csak akkor szabadult ki a fogságból, amikor a lélektőr felbukkant és megsemmisült a boszorkánykirálynő, Mara elleni küzdelemben. Ugyanakkor a tőrben lévő sok száz lélek energiája megsemmisítette a Csendes vizet, a primusok börtönét, és az ott fogva tartott démonok megszöktek. Ez idáig nem minden foglyot sikerült elkapni…

Róma nem egy nap alatt pusztult el

A telihold az éjszakai Tiberist szikrázó hullámok folyamává varázsolta, mintha csak ki akarna gúnyolni elmondhatatlan romantikájával.

– Gyűlölöm ezt a várost – mormoltam, és kényszerítettem magamat, hogy a gyárcsarnok irányába nézzek, ahova a nyomok vezettek.

Csak ismétled magad – állapította meg szárazon Ari.

Igaza volt, de ezen nem tudtam változtatni. Gondolataimon eluralkodott az ellenszenv. Kétezer éven át kerültem minden lehetőséget, hogy jelenlétemmel megtiszteljem az „örök várost”. Valójában nem kevés erőfeszítést tettem annak érdekében, hogy a nyugati világ egykori központját jelentéktelenségbe taszítsam. Én voltam az, aki szétzúztam a Római Birodalmat, eltöröltem a római istenhitet, bajokat és fosztogatókat zúdítottam a városra, és a tetejébe még a Vatikánt is megalapítottam, nehogy kedvenc vallásom központjának római irányítószáma legyen. De ez a porfészek olyan volt, mint holmi csótány, amely valahogy mindig túlélte a legkegyetlenebb dühömet is. Alvó, ólálkodó szörnyeteg, amely csak gazdája visszatérésére vár.

Azon kaptam magam, hogy felső ajkam akaratlanul is megremegett. Jóságos ég, rosszabb vagyok, mint egy veszett kutya. Mi van velem? A hevesvérűség ellen nem küzdhet egy démon, de a primitív viselkedésre nincs bocsánat. Ha már elvesztem az önuralmamat, azt tegyem stílusosan – nem pedig fogamat vicsorgatva.

Rendbe szedtem magam, és próbáltam nem gondolni arra, mennyi idő telt el azóta. Már négy hónap. Négy hónap, mialatt becsaptam a barátaimat. Négy hónap, mialatt nem értem el semmit. Négy kudarcokkal teli hónap, miközben tudtam, hogy ő minden napot kihasznál, hogy erőre kapjon, és kitervelje a bosszúját. Véget kellett vetnem az egésznek. Jobb ma, mint holnap. Ez volt az egyetlen oka, hogy Brioni öltönyöm ellenére egy római bokorban kuksoltam, mint valami másodosztályú paparazzo.

A nevezett bozót ebben a pillanatban megrezdült és zizegni kezdett. Egy nehézkes, tetovált izomkolosszus küzdötte át magát a leandereken az irányunkban, és örömtelien vigyorgott.

– Késtél – morrantam rá –, ráadásul annyira vagy feltűnésmentes, mint konfettiágyú egy temetésen.

Ryan vállat vont.

– A te egód mellett egy konfettiágyút észre se vesznek. Csak annyit mondok: Montreal.

Ez talált.

Néhány nappal korábban a kanadai vadászatunk során valóban nem a körültekintésemmel villogtam, és ez Ryannek kis híján az életébe került. Felelősnek tartottam magam ezért? Egy kicsit. Az én dolgom? Egyáltalán nem. Ryan és a halandósága csak hátráltatja a küldetésünk sikerét. Mi itt nem segítő terápiát nyújtunk életunt vadászoknak, akik újra hasznosnak akarják érezni magukat. Ha Ari nem kardoskodott volna, hogy hozzuk magunkkal az ölebét, akkor már rég kitettem volna egy adag vízzel az első erre alkalmas helyen.

– Nos? – tudakolta Ryan, és az ujjbegyeit dörzsölgette. – Mikor megyünk be?

– Még nem – felelte Ari, közben le nem vette a szemét a csendes gyárcsarnokról. Ott semmi sem mozdult. – Lucian felderíti a túloldalt. Amikor jelt ad…

Elnémult, és beleszimatolt a hűvös éjszakai levegőbe.

Én is éreztem. Alvadt vér fémes szagát hozta felénk a szél, ami démoni energia gyenge jelenlétével keveredett.

Azonnal félretoltam a leanderágakat, és rohanvást elindultam. Még egyszer nem csúszik ki a markomból!

Bel, várj! – hallottam elmémben Ari hangját.

Nem törődtem vele, ahogyan az ezt magától értetődően követő párbeszédükkel sem Luciannel.

Mit csinál Bel?

Természetesen nem tartja magát a tervhez.

Utálom, amikor ezt műveli!

Szólj neki!

Állítsd meg, mielőtt mindent tönkretesz!

Mintha rám hallgatna.

Éppen abban a pillanatban, amikor be akartam lökni a rozsdás gyárajtót, Ari utolért, és egyenesen belefutottam a kitárt karjába. Olyan volt, mintha métervastag betonfalnak ütköztem volna. Tisztelet. Noha még nem telt el túl sok idő azóta, hogy Ari feladta a halandóságát a démoni gyökerei kedvéért, az újdonsült prima láthatóan már egészen használható erővel rendelkezett.

Emlékszel, mi történt Buenos Airesben? – sziszegett rám.

Igen, arra nagyon is jól emlékeztem. Egy újabb pont a listámon, hogy a halandók mit is veszíthetnek egy primus utáni vadászaton.

Akkor jobb, ha most félreteszed a te kis Phalanx-támogató projektedet – válaszoltam fagyos hangon, és félretoltam.

Ari arca elkomorodott, ami alapos fejmosással kecsegtetett. Nekem mindegy, amíg nem tesz keresztbe nekem.

Beléptem az ajtón. Nedves fuvallat csapott az arcomba. Az egészen különleges démoni jel bizonytalan érzetét undorító bizonyosság váltotta fel. Mindent áthatott a kiontott vér bűze.

Itt járt.

Gondolkodás nélkül rontottam be a gyárcsarnok belsejébe. Ösztönöm figyelmeztetett. Túl egyszerű, túl egyértelmű a nyom. Aztán hirtelen zölden izzó tűzlabda talált el. Megperzselte Brioni öltönyömet, és megégette a bőrömet. Megperdültem, és láttam, ahogy egy árnyék pánikszerűen menekül.

– Elkapom! – kiáltotta Ari, és a boszorkány után vetette magát.

Felőlem. Engem nem az érdekelt, hogy hova fut a boszorkány, hanem az, hogy honnan jött. Ráadásul az alvadt vér szaga már kezdett elillanni.

Véget ért a rejtőzködés. Végére kellett járnom az ügynek, úgyhogy szabad utat engedtem az erőmnek, hogy az még a sötét csarnok legkisebb zugába is bekússzon. Végigpásztáztam a magas polcokat, a mellékhelyiségeket és az irodákat… a parkolót, a tetőt és a pincét.

Semmi.

Átkozódás égette a nyelvemet. Bárki volt is itt, köddé vált.

De volt valami más, amit éreztem. A régi, jól ismert mágia enyhe visszhangja. Csak ezt ne…

Ha igazam van, akkor valóban bajban vagyunk.

Követtem a mágikus visszhangot a csarnok hátsó részéig. Az előbb még oly romantikus holdvilág átsütött a magas, betört ablakokon. Az acélgerendák fenyegető árnyékokat vetettek a padlóra és a falakra. Csupán egyetlen kicsiny terület volt középen, ahova akadálytalanul vetülhetett a sápadt fény – akár egy színházi reflektor fénye. És ott…

…várt egy üzenet.

Abban a pillanatban tudtam, ahogy megpillantottam a rettenetes műalkotást: egymásra tornyozott hullák hegyét, melyek egy fénylő sötétvörös tócsában hevertek. Arcukra ráfagyott a halálos rettegés, tagjaik kificamítva hevertek, és a bomlás édeskés bűze vette körül őket.

Döbbenten torpantam meg. Félelem kúszott a gondolataimba, hideg ujjai a torkomra kulcsolódtak. Szokatlan érzés. Nem a látvány volt az, ami nyugtalanná tett. Láttam már rosszabbat – és én is tettem sokkal rosszabbat ennél. Nem, a vérfürdő jelentősége volt, ami félelemmel töltött el. Tökéletes díszlet. Túlságosan is tökéletes, hogy véletlen legyen. Ő tette ide ezeket – nekem. Jel volt. Ő így hozta a tudomásomra, hogy ismét itt van. Hogy visszanyerte az erejét. Hogy igényt formál a városára, a szerepére, és mindarra, amit elvettem tőle.

Sőt mi több, egyben azt is üzente: a vétket azonos mértékben kívánja megtorolni.

– Jézus, Mária, Szent József! – hallottam magam mögött Ryan suttogását.

Nem kellett megfordulnom, hogy tudjam, arca falfehérré vált. Egy pillanattal később sietős lépteket és öklendező hangokat hallottam. Nem kárhoztattam érte. Ellenkezőleg, irigyeltem, hogy egy efféle mészárlás még képes megindítani.

Gyors mozgást észleltem a felettem lévő acélállványok felől. Egy sötét alak ereszkedett alá hangtalanul, és szállt le céltudatosan a hullahegy túloldalán. Lucian. Az ír nyári viharok illata keveredett az állati szaggal. Rosszalló pillantást vetett rám, majd letérdelt egy nő kifacsarodott holttestéhez, hogy megvizsgálja.

– Ez valami új – dörmögte mogorván.

Az a szenvtelenség, ahogyan átváltott a profi modorába, mutatta, hogy még nálam is jobban eltompultak az érzései. Természetesen brachionként megszokta, hogy begőzölt démonokra vadászva szembesülnie kell őrületük következményeivel is, de azért, ha legalább egy röpke pillanatra sokkolta volna a látvány, az nem tette volna számomra kevésbé szimpatikussá.

– Nekem nem úgy fest, hogy ezt bárki is hirtelen felindulásból tette volna.

– Nem, én sem hiszem – adtam neki igazat.

– És ez az egész nem is friss. A hullák legalább néhány napja itt hevernek.

Ez is igaz volt.

– Hé, ti! – krákogta Ryan, miközben előtámolygott abból a sötét sarokból, ahol utat engedett hányingerének. – Egy figyelmeztetés azért jól jött volna.

Micsoda remek alkalom valamiféle cinikus megjegyzésre, de épp nem voltam abban a hangulatban.

Némán néztem Lucianre, ahogy tovább kutakodott a hullarakásban.

– Primus-jel nincs rajtuk – jegyezte meg közömbösen.

– Ho’ mi?! – Ryant nehéz volt megérteni, ugyanis a szája előtt tartotta a kezét, hogy visszatartsa az újabb hányingerrohamát. – Úgy értem, ezekkel a Csendes vízből szökött múmiákkal sok a baj, de eddig úgy tűnt, hogy legalább a viselkedésük logikus. Követik az éhségüket, rákényszerítenek bizonyos embereket, hogy rájuk írassák a lelküket, aztán kinyírják őket. De ez itt egészen más. Egy primus számára igazi… pazarlás.

Az utolsó szót a vadász erkölcsi okokból nehezen mondta ki. És valóban nem is tévedett nagyot. Elméletileg pazarlás lett volna ennyi lelket felhasználatlanul a túlvilágra küldeni – ha nem lett volna még mindig ott az a mágikus visszhang.

– Több módja is van annak, hogy elrabolják egy ember lelkét – morogtam.

Lucian felegyenesedett. Zöld szemével engem vizsgált. Először kérdőn nézett rám, aztán ijedten, végül gondterhelten. Ez volt az a pillanat, amit el akartam kerülni. De már tudta. Lucian emlékezett.

– Több módja? – kérdezte Ryan döbbenten. – De…

Egy döndülés félbeszakította a vadászt. Kivágódott egy ajtó, és Ari lépett be a gyárcsarnokba.

– Hoztam nektek valamit! – kiáltotta diadalmasan.

Acélmarkának szorításában az a boszorkány vergődött, aki az imént megtámadott engem. Arcát pattanások borították, felső ajka felett pedig egy kis legénytoll látszott. A srác egy nappal sem lehetett idősebb tizenkilencnél, mégis, tetőtől talpig egy bizonyos démon bűzét árasztotta magából. Megbélyegzett volt.

Dühömnek egyszerre kézzelfogható célpontja lett, így frusztrációm elszabadult. Sebesen, mielőtt Ari megakadályozhatta volna, elkaptam a srác torkát, és hátával a legközelebbi falnak nyomtam.

– Hol van? – morogtam.

– K…k… kérem – dadogta ő. – Semmit sem mondok!

Noha a falai elég szilárdak voltak, hogy elrejtse mögéjük az érzelmeit, a fiúnak minden porcikájából csak úgy csöpögött a félelem. Visszafogtam az együttérzésemet. Még egy kicsivel keményebben markoltam.

– Ó, dehogynem, el fogod mondani, hogy merre jár, mit tervez, különben…

– Most már lazíts, Bel! – förmedt rám Ari.

Ugyanebben a pillanatban gondolatban azt kérdezte Luciantől:

Ez meg mi a fenéről beszél?

Azt te nem akarod tudni, kislány. – Lucian együttérző sóhajjal fejezte be a válaszát, és ezzel végleg elvesztettem a türelmemet.

Istenem, mekkora szenvedés hallgatni ezt a kettőt abban az elviselhetetlen harmóniájukban! Ugyanennyire torkig voltam azzal, hogy immár kétezer éve mindig egy lépéssel le vagyok maradva. Ennek egyszer s mindenkorra vége! Dühömben félretoltam Arit, és minden hatalmamat a boszorkány mentális ellenállása ellen összpontosítottam. Ha önként nem adja át nekem az információit, akkor majd előbányászom én az emlékeiből.

– HOL VAN? – ordítottam, miközben a boszorkány nyöszörgött a fájdalomtól.

– Kérem, ne csináljon velem semmit! Megtettem mindent, amit akart. Pontosan az utasításai szerint cselekedtem, és…

– Miről beszélsz?

Gúnyos mosoly jelent meg a fiú arcán. Hirtelen mágikus zümmögés töltötte meg a levegőt, a kezemben tartott test pedig kontrollálhatatlan rángatózásba kezdett.

– Hagyd abba, Bel! – kiáltotta Ari. – Ha megölöd, sosem tudjuk meg…

– Mea est ultio. Enyém a bosszú – sziszegte a fiú olyan halkan, hogy csak én hallhattam.

Rángás futott végig a gerincén, amit olyan hangok követtek, amelyeket nagyon is jól ismertem. Csonttörések. Tucatnyi csonttörés. A boszorkány utoljára rekedt sóhajt hallatott, aztán élettelenül rogyott össze.

Csalódottan bámultam a kezemben lévő holttestre. Szükségem volt pár másodpercre, hogy világossá váljon: ez nem véletlenül történt. A fiúnak meg kellett halnia. Itt. Mialatt én kihallgatom.

– Na, ezt aztán jól megcsináltad, Mr. „Én annyira nagyszerű vagyok, hogy senki nem ver át” – szájalt Ryan. – Tényleg jól jött volna némi infó.

Elengedtem a boszorkányt, és megpördültem. Még mindig tombolt bennem a düh, ki kellett eresztenem a gőzt. És ha ez a nagyszájú vadász önként jelentkezett… akkor tessék.

– Vigyázz a szavaidra, ember! Máskülönben a következő alkalommal teszek róla, hogy belefulladj.

Ryan felé irányoztam a hatalmamat, hogy megtanítsam az alázatra, de nem jutottam messzire. Energiám láthatatlan falba ütközött, ami tavaszi napkelték illatát árasztotta. Az illathoz tartozó mézszőke, lófarkas és szurokfekete szemű prima állt közém és újdonsült célpontom közé. Ari kezében pengék villantak. Aziamok. Ez az egyetlen fegyver, ami képes végezni egy halhatatlannal.

Barátném leplezetlen fenyegetése hideg zuhanyként ért. És véres homlokán a mély vágás visszahozott a valóságba. Ez én voltam? Valóban annyira elvesztettem az önuralmam, hogy megsebesítettem? Bár a seb pillanatok alatt beforrt, ilyesminek akkor sem lett volna szabad megesnie velem. Az pedig, hogy Ari arra kényszerült, hogy ellenem vonja ki az aziamjait, nagyon is sokat elárult. Csoda, hogy Lucian nem döfött le már régen. Ahogy ismerem, már mögöttem állt, és a szívemre célzott.

Igyekeztem visszavonni a hatalmamat. Csak hát ostoba módon nem igazán akartam, hogy sikerüljön, amikor még mindig az önuralmamért viaskodtam. Nyilvánvaló, hogy a belső életem sokkal rosszabb állapotban van, mint azt valaha is beismerném. Így aztán kénytelen voltam az általános megoldáshoz folyamodni: felvettem a lehető legöntudatosabb modoromat, és úgy tettem, mintha mindent szándékosan csináltam volna.

– Újra kedved támadt megkéselni, Ari? Talán hiányzik az a kielégítő érzés, hogy tönkretehesd az egyik öltönyömet?

– Hagyd már ezt, Bel! – szólt rám a barátném. Pengéjének lángja kialudt, és most halálosan komolyan nézett rám. – Először is, az öltönyöd már így is tönkrement. Ezt egyébként kijavítottad volna, ha nem veszted el teljesen a fejedet. Másodszor – folytatta, undorodó pillantást vetve testem bal oldalára –, azt ott légy szíves hozd rendbe, ugyanis gyomorforgatóan néz ki.

Lepillantottam, és megállapítottam, hogy a boszorkány tűzlabdája valóban alaposan helybenhagyta a ruházatomat és a testemet. Pontosan fogalmazva, a bőröm, a húsom és a ruhám úgy összeégett, hogy itt-ott még a csontjaim is kilátszottak. Semmi olyasmi nem történt, amit ne lettem volna képes egy szempillantás alatt kijavítani, de számos évszázad óta először fordult elő velem, hogy egyszerűen elfeledkeztem róla, hogy meggyógyítsam magam…

– Harmadszor pedig… – Ari most odalépett hozzám, és olyan természetességgel húzta ki magát előttem, mintha nem az ördög lennék, akinek ő csupán az álláig ért. – Most azonnal elmondod, hogy miért viselkedsz úgy egy idő óta, mint egy beszteroidozott menyét, vagy úgy éljek, elhurcollak egy terapeutához, vagy addig sütögetem az esszenciádat, amíg újra világosan nem tudsz gondolkodni!

Ajkam akaratlanul is megremegett, a vállamra nehezedő teher pedig mintha azonnal könnyebbé vált volna. Tudtam, miért is kedvelem Arit. És attól eltekintve, hogy gyűlöltem, ha utasítgatnak, hosszú ideje ez volt a legkedvesebb, amit bárki értem tett.

Mélyet lélegeztem, és jóakaratom jeleként egy illúzióval elfedtem testem megégett felét. Szerencsére a hatalmam ezúttal engedelmeskedett nekem. Annyira megkönnyebbültem, hogy egy pillanatra arról képzelegtem, hogy Ari segítségét kérem. A magamfajtánál ez abszurd gondolat. És mégis…

– Először is – válaszoltam neki a hanghordozását utánozva. – Én egy ujjal sem ártottam a boszorkánynak. Öngyilkos varázslat volt. Másodszor, beszteroidozott menyét?! Komolyan? Ennél ízlésesebb hasonlat nem jutott eszedbe? – Ari az alsó ajkába harapott, és szúrós tekintettel nézett rám, de még mielőtt bármit mondhatott volna, figyelmeztetően emeltem fel a kezem. – Harmadszor pedig igen, van oka a viselkedésemnek. És igen, lehet, hogy eltitkoltam előletek az igazság egy részét, de megvolt rá az okom.

– Az engem is érdekel – hallatszott a hátam mögött.

Amint azt vártam, Lucian lépett be a látóterembe, és eltette az aziamot, de azt azért nem hagyta ki, hogy ne vessen rám egy jeges pillantást. Végül letérdelt a halott boszorkány mellé, és megszemlélte a nyakát. A hold sápadt fényénél felcsillant a jól ismert szimbólum: vonalak, amelyek némiképp elnagyoltan két ellentétes irányba tekintő arcot ábrázoltak.

Lucian hevesen szitkozódott.

Én hallgattam.

Ari a szemét forgatta.

Nem szerette, ha nem avatják be valamibe.

– Valaki felvilágosítana végre? – Bár általános alanyt használt, bosszús pillantása kizárólag nekem szólt. – Ez kinek a szimbóluma?

A brachion és én egyszerre válaszoltunk:

– Janusé.

– Aha. És ki az a Janus?

– A hosszabb vagy a rövidebb változat érdekel? – kérdezte Lucian, mialatt felállt, és mesébe illő fürtjeit félreseperte a homlokából.

– Kérlek, a rövidet! – sóhajtottam.

Sem időm nem volt erre, sem az idegeimnek nem tett volna jót, hogy elregéljem életem felét.

Miután Ari beleegyezően bólintott, Lucian vállat vont, és azt mondta:

– Janus Bel ősellensége volt, mielőtt Thanatos és én a bűnei miatt átadtuk a Csendes víznek. Róma az ő városa volt, legalábbis addig, amíg Bel kétezer évvel ezelőtt fel nem gyújtotta. A lelkek ellopása volt a specialitása, na persze az olyan vérszomjas mészárlások mellett, mint ez itt.

Ari szája tátva maradt. Döbbent pillantása oda-vissza vándorolt köztem és a társa között, miközben a háta mögött megjelent a vadász teljesen elképedt arccal. Ryan eddig óvatosságból a háttérben maradt, most azonban nem tudta tovább türtőztetni magát.

– Szent egek, ezek szerint MIATTAD volt a nagy római tűzvész?

Még tíz szót se szólt, és már az idegeimre ment. A vadászra szegeztem a tekintetemet, de Lucian megelőzött.

– Sokkal hosszabb azoknak a cselekedeteknek a listája, amelyekkel Bel hozzájárult az emberi történelem alakulásához. Mindazonáltal azon az éjszakán még magát is felülmúlta. Janus elvette tőle Máltát, amiért cserébe ő megfosztotta Rómától, a hírnevétől és a szabadságától.

Ez így nem volt teljesen igaz. Rómát nem számításból égettem porig, hanem egyszerűen elvesztettem az önuralmam. Ettől eltekintve Janus többet vett el tőlem, mint Málta. Sokkalta többet.

– Csodálatos! – Ari az égre emelte a kezét. – Van tehát egy szabadon futkározó pszichopatánk, aki a korábbinál feltehetően még őrültebb, és a tetejében dühös rád és Lucianre! Kifelejtettem valamit?

Ez egyértelműen szónoki kérdés volt, mégsem tudtam megállni, hogy nyilvánosan a tudomására ne hozzam, mi hiányzott az összefoglalójából.

– Úgy tűnik, Janus ismét teljes ereje birtokában van. Egyébként aligha vállalta volna a kockázatot, hogy ilyen üzenetet hagyjon nekem.

Ari idegesen öklözött a levegőbe.

– Nagyszerű. Még valami?

– És most már megint vannak megbélyegzettjei – szólalt meg jéghideg hangon Ryan, mintha csak az egész egy kvízjáték lenne.

– Ennél többről van szó – javítottam ki a vadászt. – Rengeteg mágikus edényre és nagyhatalmú boszorkányra van szüksége ahhoz, hogy ilyen sok ember lelkét elrabolhassa, és tartósíthassa. Nem csodálkoznék, ha az új hívei között lenne már néhány boszorkány.

– Vagyis még egy fél hadsereget is irányít? – Ari egyébként is cinikus hangja olyan szárazzá vált, mint a Szahara.

Lucian csettintett a nyelvével.

– Egy hadsereget, amelyik nyilvánvalóan kész meghalni érte.

A hangulat felforrósodott, Ari szarkazmusa pedig őszinte dühnek adta át a helyét. Szeme összeszűkült, tekintetével szinte felnyársalt.

– Ez az egész vadászat a Csendes vízből szökött rabok után csak színjáték volt, mert igazából te csak Janust kerested. És ahelyett, hogy a segítségünket kérted volna, kihasználtál minket!

Szemrehányása végigvisszhangzott a gyáron, mialatt bennem felágaskodott az ellenállókedv. Igen, a viselkedésem talán nem volt egészen kifogástalan, de a számonkérést nem vettem szívesen. Főképp nem olyasvalakitől, aki nem ismert néhány döntő jelentőségű részletet.

– Az lehet, hogy a te erkölcsről vallott elképzeléseidet nem elégíti ki, de egyvalamit szögezzünk le – válaszoltam fagyos hangon. – Nem kell mindenbe beavatnom titeket. Ti brachionok vagytok, én a Nagytanács tagja. Jogom van ahhoz, hogy kihasználjalak titeket, akkor és úgy, ahogy és amikor azt jónak látom.

– Nahát! – Ari felháborodott arckifejezése először csalódottra, majd ismét dühösre váltott.

Sarkon fordult, és a kijárat felé trappolt.

– Tudod, mit, Bel? – kiáltott vissza a válla felett. – Üdvözletem Janunak. Mi leléptünk.

Lucian egy pillanatig sem habozott. Szó nélkül követte, akárcsak Ryan, aki azelőtt egy rosszalló fejcsóválást sem engedett meg velem szemben.

– Szemét dolgot műveltél, holott Morrison mindent megtenne érted.

Ezúttal nem éreztem késztetést arra, hogy megfojtsam. Sokkal inkább… tényleg szemét alaknak éreztem magam.

– Ari, várj!

Már kiért a látóteremből, de még hallottam a lépteit. Nem lassított. Nem tudtam feltartóztatni őket, magamra hagytak – egy halom hullával, Janusszal és a zűrzavaros érzéseimmel.

Ari! Sajnálom!

Megint nem felelt.

Kérlek… szükségem van a segítségedre!

Hangom kétségbeesett csengése ugyanolyan kellemetlen volt számomra, mint a gyengeségem, amit ismét közszemlére tettem. De legyen. Hibát követtem el, túl sokat hibáztam, miközben a legnagyobb közönyösség álcáját viseltem. Ari volt az egyetlen, akit ezzel soha nem voltam képes elvakítani. Ő volt az, aki kétezer év után visszaadta nekem a reményt. Az ő segítsége nélkül kétségkívül elvesztettem volna a talajt a lábam alól. Azt pedig a legjobb akarattal sem engedhettem meg magamnak. Most semmiképp, amikor energiám minden szikrájára szükségem volt, nehogy rám törjön az őrület mindattól, ami kockán forog.

Ari hatalmának apró lehelete tört át a gondolataimon, amit egy beletörődő sóhaj követett.

Mit tett ellened Janus?

Megbocsátó hangneme ellenére Ari ismét egyenesen a tárgyra tért.

Többet, mint azt szavakkal elmondhatnám – feleltem fogcsikorgatva.

Nos, akkor baj van. Én ugyanis nem segíthetek, és nem is fogok segíteni neked, amíg el nem mondod a teljes igazságot.

A teljes igazságot? Oly sok emlék kísértett, és mégsem voltam biztos benne, hogy ennyi idő után képes lennék emlékezni… vagy hogy akarnék.

Nagyot sóhajtottam.

Hát legyen. De csak neked és Luciannek.

Még jobban örültem volna, ha a brachiont is kirekeszthetem, de az értelmetlen lett volna. Ari soha semmit nem titkolna el a társa elől – még az én kedvemért sem.

Ahogy akarod – felelte Ari, mialatt éreztem, hogy az energiája erősödik. Visszajött.

Ne itt. Úgy vélem, egyszerűbb, ha megmutatom nektek.

Érzékek

Tap.

Elég volt rágondolnom. Már meg is feszültek az inaim, izmaim összehúzódtak, és a nagylábujjam felemelkedett. Második gondolatomra visszaesett a hideg kőpadlóra.

Tap.

Éreztem saját leheletemet a karomon. Éreztem szőrszálaim ringatózását, ahogy rásimultak a vállamra és a térdemre, és ahogy megbizsergették a bőrömet. Éreztem a fenekemet, ahogy fájdalom jeleit küldte az agyamba, ugyanis nem kedvelte a hideg szegletben a kemény kőpadlót. Olyan valószerűtlen volt.

Tap.

A szívem vert, a vér áramlott az ereimben, és ahogy tüdőm megtelt levegővel, a mellkasom kitágult. Már önmagában ez a kis mozdulat lehetetlenné tette a gondolkodást, mivel a bőrömet érintő ruhaanyag tűzijátékot szabadított el az idegpályáimon.

Tap.

Emlékeztem, milyen egy testet birtokolni, csak már nem is tudtam, hogy ez ennyire intenzív érzés.

Tap.

De amíg a lábujjamra koncentráltam, képes voltam arra, hogy ne veszítsem el az öntudatomat.

Tap.

Az így keltett zaj nem volt képes betölteni a végtelen csendet. Nem voltak ordítások. Sem segélykiáltások. Semmilyen hang, ami könyörgött, hogy szabadítsam ki.

Nem tudtam, mi történt. A többiek izgatottságukban felbolydultak, és engem visszanyomtak. Nekem mindegy is volt, ugyanis nem volt már erőm a küzdelemhez. Az ellen a sok újonnan jött ellen semmiképp, akik olyan erőteljesen és hevesen követelték azt, ami egyébként lehetetlen volt. Amikor azonban ez a hihetetlen energia elárasztott bennünket, azonnal világossá vált számomra, hogy valami megváltozott. Feltámadt a reményem. És ez a reményem teljesült. Az Örök vörösség széttört, mint az üveg. A sötétség takaróként terült ránk. Szabadok voltunk. Megváltottak bennünket. Boldogok voltunk. Láttam a többiek lelkét, ahogyan csillagként ragyogtak, és békesség töltött el, szebb, mint bármilyen emlék, amit megőriztem magamnak. És éppen, amikor a lelkem magába fogadta volna ezt a békességet, valami visszarántott. Kijutottam a sötétből a fénybe. Átúsztam egy fájdalmakkal teli világon, és végül itt ébredtem fel.

Olyan volt, mint ahogyan ő megígérte. Soha nem ér véget. Soha. Soha nem leszek szabad, soha nem lelek se nyugalmat, se megváltást, se békét.

Valami legördült az arcomon. Meleg volt. Nedves. Könnyek. Már megint. Ezúttal nem követem el azt a hibát, hogy a szememhez emelem a kezem, és letörlöm őket. A vér, amely lehunyt szempilláimban folyt, látómezőmet börtönöm színére festette. Vörösre.

Mindamellett arról, hogy kinyissam a szemem, ugyanolyan kevéssé lehetett szó. Erre még nem álltam készen. A kezdet kezdetén már meg mertem tenni. A fényt alig voltam képes elviselni. Olyan színpompásan csillogott, hogy az érzékeim csaknem szétrobbantak tőle. Elestem. Valaki meg akart fogni, de az érintésétől csak még rosszabb lett. Egy gyenge hang igyekezett megnyugtatni, de a szavak nem voltak képesek áttörni fülem zúgásán. Elmenekültem. Egy sarokba. És még mindig ott ültem, kezemet szorosan a szememre tapasztva.

Csak annyit tudtam, hogy egy fehér helyiségben vagyok. És haloványan emlékeztem virágokra is. De lehet, hogy azokat csak képzeltem, mivel ez az édeskés nehéz illat volt az, ami minden lélegzetvételemmel behatolt a tüdőmbe.

Könnyeim elérték az ajkamat, és sós ízt éreztem a számban. Ugyanebben a pillanatban nyílt az ajtó, és lépések hallatszottak. Meleg fuvallat cirógatta a bőrömet. Akaratlanul is megrettentem, mert új, fűszeres illat terjedt szét a szobában. A különféle jelektől agyam pánikba esett. Szívem szaporábban kezdett verni, izmaim akaratlanul is megfeszültek.

Maradj nyugodt, mondtam magamban.

Nem ez volt az első alkalom, hogy a gyenge hangú férfi visszajött. És soha nem tett második próbát arra, hogy megérintsen. Mint mindig, most is csak behozott valamit, amit halk csörömpöléssel letett mellém, mondott pár szót arról, hogy mit főzött, majd ismét eltűnt.

Ezúttal elégedetlennek tűnt.

– Enned kell valamit, gyermekem – mormolta. – A testednek táplálékra van szüksége. Másképp hogyan akarsz megerősödni?

Választ nem várt. Ehelyett kicsoszogott, és becsukta maga mögött az ajtót.

Enni…

…hogy megerősödjek? Hogy rájöjjek, hol vagyok? Hogy elmeneküljek? Minek? Ezenkívül már önmagában az elképzelése is pánikkal töltött el, hogy valamit a számba vegyek, rágjak és lenyeljek. Már az is túl sok volt számomra, hogy egyáltalán életben vagyok.

Hogy eltereljem a gondolataimat, ismét a nagylábujjamra koncentráltam. Egy: az inaim megfeszültek, izmaim összehúzódtak, és felemeltem. Kettő: visszaejtettem a hideg kőpadlóra.

Tap.

Tap.

Tap.

Holttest a pincében

– Ezt soha nem fogom megszokni – közölte Ari, mialatt a föld alatti börtönömben meneteltünk. – Az embernek szórakozóhely legyen a nappalija alatt, ne pedig saját börtöne.

– Ebben teljességgel osztom a véleményed – feleltem szárazon. – A kérdés csak az, hogy mit értünk szórakozóhely alatt.

Hátam mögött Lucian helytelenítőn ciccegett.

Alkut kellett volna kötnöd, kislány. A segítségünkért cserébe egy időre mentesít minket az önhitt ömlengéseitől.

Ari vigyorgott.

Ezt nem tehetem meg vele. Felérne egy némasági fogadalommal.

Elnyomtam magamban a késztetést, hogy emlékeztessem mindkettőt az udvariasság minimumára. Nagyon is jól tudták, hogy hallom a társalgásaikat, és szórakoztatta őket, hogy provokálnak. Nem tagadtam meg tőlük a siker elégtételét. Tehát unott képet öltöttem, és annyit mondtam:

– Az önhittségnek sok arca van, ifjú Ankou.

Egy apró mentális bólintással aktiváltam a számos védővarázs egyikét, amelyek átszőtték otthonom falait, és ezzel véget vetettem a további gondolati kommunikációnak. Ezután élveztem vendégeim zavarát, és a megváltó nyugalmat a fejemben.

– Ünneprontó – motyogta Ari, miután végre rájött, mi a probléma.

Ezt nem tudtam cáfolni. Az én elnézésemnek és humoromnak is vannak határai. Különösen akkor, amikor beléptünk arra a folyosóra, amelyet egy keskeny vékony ajtó zárt le.

– Ó, te jóságos! – szisszent fel Ari.

Nyilvánvaló, hogy ő és Lucian már messziről érzékelték a szobát védő varázslatot.

– Remélhetőleg ez a betörők ellen véd – vélte Lucian feszülten –, nem pedig valaminek a kitörése ellen.

Láttam, hogy a keze ösztönösen az aziamja felé mozdul, és felsóhajtottam.

– Idebent nem lesz szükséged a fegyveredre, brachion.

Egyetlen további szó nélkül kinyitottam az ajtót, és beléptem egy kopár, sötét szobába. Már magam se tudtam pontosan, miért is építettem oly sok évvel ezelőtt. Talán egy kis távolságot akartam. Talán mert nem hittem, hogy jogom van a közelében lenni.

Megvártam, amíg Ari és Lucian beléptek, majd egy mellékes gondolattal becsuktam az ajtót. Egy második gondolatomra megmozdult egy nehéz függöny. Ettől eltekintve idebent semmi sem volt. Még egy szék se. A szoba nem a kényelmet szolgálta. Azért volt, hogy szembenézzek a saját kudarcommal.

A függöny mögött egy nagy üveglemez bukkant elő, amelyen túl világos helyiség volt látható könyvespolcokkal, képekkel és sok kék virággal. A szoba közepén egy kőtalapzat állt, amelyet alig lehetett felismerni. Mágikus indák sűrű szövedéke vette körül, melyek folyamatosan gyengén, de állandóan izzottak, holott az ezt okozó varázslat néhány napja már megtört.

– Ahhoz képest, hogy a börtönöd egyik cellája, elég hívogató – vélte Ari, és közelebb lépett az üveglaphoz. Beletelt egy időbe, amíg észrevette a kicsiny alakot, amely a leghátsó sarokban egy szekrény és egy cserepes növény közé kúszott be.

A szívem fájdalmasan húzódott össze. Minden percet, amikor nem Janusra vadásztam, itt töltöttem. És mégis ugyanolyan érzés volt, mint első alkalommal, amikor láttam, hogy abban a sarokban ül. Parttalan öröm, amelyet hideg kijózanodás és végül düh váltott fel. Izzó düh önmagam iránt. Az az átkozott réztőr, amit Sotiriosszal csináltattam, joggal viselte a nevét. Nem hagyott mást maga után, csak megperzselt földet. Vaknak kellett lenni ahhoz, hogy az ember ne lássa, mennyire szenved ez a gyönyörűséges teremtés. Mióta visszatért, egy szót se szólt, nem evett, nem ivott, és egy centimétert sem mozdult ki a sarkából. Csak ült ott, szemére tapasztotta a kezét, és időről időre a lábujjait mozgatta.

Egyébként semmi.

Még a mentális falát se hozta létre, és ennek ellenére semmiféle érzelmét nem voltam képes észlelni. Se félelmet, se haragot, se zavart, se csalódottságot. Majdhogynem úgy látszott, mintha a lelke már nem lenne képes érzelmeket létrehozni. Ennek megfelelően nagyon is lehetséges, hogy az értelme is darabokra hullott.

Undorodva saját művemtől elfordítottam a tekintetemet. Nem érdemelt ilyen életet.

– Ez ki? – tudakolta Ari.

– Cassia… – sziszegte Lucian, anélkül hogy levette volna tekintetét a magzatpózban heverő alakról.

Gyorsabban felismerte, mint hittem volna. Még nem voltam felkészülve arra, hogy a nevét halljam. Itt senki nem nevezte Cassiának. Pontosabban, ebben a házban rajtam kívül senki nem tudta, hogy hívják.

Cassia… két szótag, olyan lágyan csengett, mint a hajnalpír, és fájdalmasan, mint egy penge.

– Te ismered ezt a lányt? – kérdezte meglepődve Ari.

Lucian megilletődötten bólintott. Miután felismerte, ki lakott odalent, arca teljesen mozdulatlanná dermedt. Úgy tűnt, egész lényével azon van, hogy rendezze az emlékeit, így most én vettem át a szót. Felöltöttem a lehető legszenvtelenebb modoromat, és tárgyilagos hangnemre váltottam. Nem azért, hogy bármit elrejtsek, hanem hogy magamat védjem a bensőmben tomboló érzésekkel szemben.

– Az ott, drága Ari, az a nő, akiről beszéltem neked. Cassia. Ő az első áldozata annak a tőrnek, amivel te felrobbantottad a Csendes vizet.

Ari elképedt.

– Miután a lelke felszabadult, a testére mondott varázslat visszahozta. Valószínűleg emiatt voltam olyan ingerült az utóbbi időben, és…

– Várj csak, mi van?! – szakított félbe elképedten. – Négy hónapja tartod fogságban ezt a lányt idelent?

– Természetesen nem. A visszatérése eltartott egy darabig. Hogy őszinte legyek, már majdnem teljesen feladtam a reményt, mielőtt néhány nappal ezelőtt felébredt.

Ez cseppet sem csökkentette a döbbenetét.

– De akkor egész idő alatt idelent tartottad a tartósított holttestét?!

– Nem a holttestét. A lélek nélküli testét – igazítottam ki.

– Ami lényegében ugyanaz. Meddig? Száz évig? Kétszáz évig?

– Inkább kétezerig – dörmögte Lucian, aki láthatóan túltette magát az első megdöbbenésen.

Ari szeme elkerekedett, és értetlenül meredt rám.

– Ó, istenem, Bel! Tisztában vagy vele, hogy ez egyáltalán nem tűnik… ööö… egészségesnek?

Felsóhajtottam. Igen, nagyon is jól tudtam. Nem ok nélkül nem beszéltem erről senkinek, és többször eljátszottam a gondolattal, hogy véget vetek az ügynek.

Most Lucian szegezte rám a pillantását. A benne ülő vádló lenézést alig lehetett félreérteni.

– Azt mondtad, meghalt a lángok között.

Vállat vontam.

– Bizonyos értelemben meg is halt.

Lucian hatalma összesűrűsödött, és sisteregni kezdett.

– Visszatartottad őt tőlem!

Nevetséges fenyegető hangneme a legkevésbé sem hatott rám. Nem fogja átlépni a határokat. Az én házamban, Ari előtt soha, különösen saját erkölcsi elvei miatt nem. Ezt mindketten tudtuk.

– És ezt ugyan milyen jogon állítod? – vetettem oda lenézően.

Ugyanis, még ha gyakran úgy is érződött, nem kizárólag én voltam felelős az események e kellemetlen láncolatáért, amiért most itt voltunk.

Lucian egyértelműen bűnrészes volt Cassia sorsának alakulásában. És hát igen, abban a hitben hagytam, hogy a lány meghalt, amivel minden lehetőségtől megfosztottam, hogy bármit tehessen rossz lelkiismerete ellen. Ez az ő baja. Cassiára támasztott igénye abban a pillanatban semmissé vált, amikor Janus karmába taszította.

– Milyen jogon csaptál be? – Lucian szeme feketében játszott. Egy lépést tett felém. – Micsoda kétszínű, önző szemétláda vagy!

– Állok rendelkezésedre – feleltem hidegen.

– Idő! – Ari kitárt karral ugrott közém és dühödt szeretője közé. – Infókat akarok! Kezdjétek a történet elején, aztán majd a végén eldöntöm, kinek szabad dühösnek lennie kire.

Infókat akart. Jó. A történet elejét akarta. Még jobb.

– Thanatos és Lucian eladták Janusnak rabszolgaként Cassiát, hogy a császári palotában bizonyítékokat gyűjthessen Janus bűncselekményeire.

Ari szeme elkerekedett. Látszott, hogy már sejti, milyen mértéket is ölt az egész ügy. Meghökkenve nézett Lucianre.

– Ő a ti kémetek volt?

Lucian kelletlenül igenlően válaszolt.

– Cassia immunis volt a démoni erőkre, mint Jimmy. Csak Cassia esetében ez az immunitás ezerszer fejlettebb volt, ugyanis ő első generációs félvér, így a képességei nem hígultak fel az öröklődés során.

– Ez egyáltalán nem ok, hogy védtelenül kiszolgáltassátok egy pszichopata démonnak – vélte szigorúan Ari.

– Pontosan ezt mondtam én is! – jegyeztem meg, és nem kis elégtétellel szemléltem, ahogy Ari a partnerét korholja.

– Thanatos döntése volt – mentegetőzött Lucian.

Ari éles hangon fújta ki a levegőt.

– Persze! Az én drága apukám még halálában sem hagy mást hátra, csak bajt. Ahogy ismerem, valószínűleg szándékosan választotta Cassiát, mert tudta, milyen sokat jelent Belnek.

Lucian, aki már szólásra nyitotta száját, újra becsukta. Döbbenten nézett Cassiára, aztán rám. Miután én nem tagadtam Ari kijelentését, Lucian zavara tovább nőtt.

– Amikor felfogadtuk Cassiát, Bel még egyáltalán nem ismerte.

– Állj! Hogy mi? – Ari újult bizalmatlansággal fordult felém, és összefonta a karját. – Akkor meddig voltatok együtt?

– Nem az a fontos, hogy meddig tartott, hanem hogy milyen volt – tértem ki a válasz elől.

Ari azonban hajthatatlan maradt.

– Meddig?

A fürtös brachion szintén összefonta a karját, és a nő mögé állt, mintha csak támogatni akarná.

– Nem lehetett több öt napnál – mondta, mialatt mindketten szemrehányó pillantásokkal bombáztak.

– Öt nap?! – vágta a fejemhez Ari. – Öt nap után azt állítod, hogy ő életed szerelme?

A türelmem egy csapásra elpárolgott. Elviselek minden gúnyt és vádat, de senki nem kérdőjelezheti meg a cselekedeteim indítékait vagy az érzéseimet!

– Nem öt nap után – feleltem fagyosan. – De kétezer év után megengedhetem magamnak, hogy ezt állítsam. Még kétezer év elteltével sem tudok úgy enni, hogy meg ne kérdezzem magamtól, neki hogy ízlett volna. Nem tudok úgy nézni a tengerre, hogy az ne az ő gyönyörű mélykék szemére emlékeztessen. Nem tudom élvezni a szépséget anélkül, hogy Cassia bájához mérném. Semmilyen érintés nem tud úgy megindítani, mint az ő gyengédsége. Nem tudok örömet érezni anélkül, hogy az ő mosolyára ne gondolnék. És a mosolya, az oly drága, lélegzetelállító mosolya nélkül nem lelek boldogságot. Úgyhogy igen, jogom van azt állítani, hogy ő életem szerelme. Soha azelőtt és azóta sem éreztem olyan mélyen valaki iránt. És hidd el, nem arról van szó, hogy nem próbáltam.

A brachion-pár nagy szemeket meresztve pislogott. Arcuk nem árulta el, hogy hisznek-e nekem vagy sem.

– Nahát! – mormolta végül Lucian. – Egyedül te vagy képes arra, hogy egyetlen félmondattal romba döntsél egy ilyen szerelmi vallomást. Nagyon remélem, hogy Cassiának nem mondtál ilyesmit.

Kitértem a tekintete elől. Ez ugyanis fájó pont volt, és nem kívántam belemenni.

– Jaj, kérlek! – nyögte Ari. – Pontosan ez az, amit mondtál neki, ugye?

– Nem. Természetesen nem – morogtam. – Még… még nem beszéltem vele.

– MICSODA?! – Nem sokon múlt, hogy barátném grabancon ragadjon és megrázzon. – Életed szerelme kétezer évig be volt zárva egy tőrbe!

Most végre visszatért, egymás karjába borulhatnátok, de neked nincs merszed a szeme elé kerülni?!

– Nem igazán hiszem, hogy a karomba akarna borulni – ismertem be halkan.

Néhány lélegzetvételnyi ideig döbbent csend uralkodott. Arin jól látszott, ahogy az eddigi információkon töri a fejét. Aztán végül olyan volt, mintha leesett volna a hályog a szeméről. Beletörődően felsóhajtott, a homlokát maszírozta, mintha csak hirtelen heves fejfájás tört volna rá.

– Most komolyan, Bel – rótt meg tompa hangon. – Ezt alig tudom elhinni. Hogy a fenébe voltál képes arra, hogy öt hülye nap alatt összetörd a szívét?

Erre túlságosan is bonyolult lett volna a válasz, így tehát kezdetnek csak egy szót mondtam:

– Ledöftem.

Iszonyat jeges fuvallata hatolt át a kis szobán. Csupán halovány árnya volt annak a borzadálynak, ami az emlékeimben kísértett, de elég volt ahhoz, hogy vendégeimnek elálljon tőle a szava. Annyit mindenképp a javukra lehetett írni, hogy nem ítéltek elhamarkodottan. Ari tapasztalatból tudta, hogy bizonyos körülmények között nincs más választás, mint hogy kést döfjön a kedvesébe. Bár az én helyzetem kevésbé volt apokaliptikus, azért…

– Miért? – kérdezte végül letompított hangon Ari.

Ezután elmeséltem nekik az egész történetet, kezdve a római császári palotában tett látogatásomtól. Beszéltem nekik Cassiáról, az iránta táplált érzelmeimről, a fogadásomról Janusszal, a vérátokról, amit Cassia lelkére mondott, a Circus Maximus melletti harcról, és annak véres befejezéséről, amikor már csak azt az egyet kívántam, hogy a szerelmemet megmenthessem.

Ari és Lucian némán hallgattak végig. Ezúttal nem fűztek hozzá csípős vagy rosszmájú megjegyzéseket. Amikor arról beszéltem, hogyan ítélték el Janust, és hogyan kutattam két évezreden át a tőr és benne Cassia lelke után, együttérzés hullámát éreztem. Ezt nem viselhettem el. Nem érdemeltem meg. Így azután egyértelműbb szavakra váltottam, és elmondtam, hogyan hagytam kíméletlenül figyelmen kívül Cassia utolsó kívánságát, és hogyan döftem belé a tőrt.

– És igen, a tetejében még titeket is átvertelek és kihasználtalak – zártam le a beszámolómat –, csak azért, hogy megtaláljam Janust, és megöljem, mielőtt még jogos tulajdonaként magának követelhetné Cassia lelkét.

Ari tűnődve bólintott, majd vonásain zord eltökéltség jelent meg. Ismertem ezt az arckifejezését. Mindig olyankor öltötte fel, amikor valaki a barátait merészelte fenyegetni. Az, hogy engem is ehhez a körhöz tartozónak számított, sokkal inkább meghatott, mint a legnemesebb együttérzés.

– Nos, jó. Ahogy én látom, két külön problémánk van – foglalta össze. – Az egyes számú probléma: odakint egy tömeggyilkos szaladgál szabadlábon, aki válogatás nélkül öldösi az embereket, és mindemellett elszánta magát, hogy bosszút álljon Belen, Cassián és feltehetőleg Lucianen is.

– Ezt egyszerű lesz megoldani – vélte a társa, miközben ugyanazt a szigorú hangnemet ütötte meg. – Megtaláljuk és megöljük.

Sokatmondó pillantást váltottak, amelyben csak úgy izzott a harci vágy és a szexuális feszültség, mintha a vadászat előjáték lett volna számukra. Idegesítő volt, de felőlem csinálják. Az biztos, hogy én leszek az utolsó, aki elítéli a túlfűtött vonzalmat. Épp ellenkezőleg, szórakozzanak csak nyugodtan a gyerekek, amíg Janust távol tartják tőlem.

– Mi is a helyzet ezzel a vérátokkal? – szólalt meg Lucian. – Nem úgy kéne lennie, hogy Janus valami sötét lyukban vonaglik a fájdalomtól üvöltve, ahelyett hogy boldogan futkározik, és embereket mészárolgat?

A Lucian által leírt sötét kép nem volt túlzó, hiszen a saját szemével látta. Cassia elátkozott lelke valóban ilyen hatással volt az azt birtokló démonra.

– Őszintén szólva magam is pontosan ebben reménykedtem. Mivel azonban Janus nyilvánvalóan jól van, valószínűleg kifejlesztett valamiféle ellenállást. Cassia vérátkának és a Csendes víznek a mágiája közel állnak egymáshoz. Kétezer évnyi fogság abban az undorító löttyben lehetséges, hogy semlegesítette a jóval gyengébb vérátkot.

– Mindegy – döntött Ari. – Le van gyengülve vagy nincs, hamarosan csak egy marék hamu lesz. – Hálásan mosolyogtam rá, ő pedig visszamosolygott. – Így tehát itt a kettes számú probléma – folytatta, és az üveglap melletti nehezen kivehető ajtóhoz lépett, ami közvetlenül Cassia szobájába vezetett. Elállt a lélegzetem, de nem tudtam feltartóztatni. – Most pedig beszélni fogsz vele!

– Én…

– Nincs több kifogás. Ez a feltétele, hogy segítsünk.

Látványosan kinyitotta az ajtót, és ezzel elhárult az utolsó akadály is, amit önmagam és Cassia közé emeltem. Tulajdonképpen nevetséges. Mintha egy ajtó képes lenne engem feltartóztatni. És mégis, ez most más érzés volt. Közvetlenebb. Még Cassia lélegzését is hallottam.

Természetesen tudtam, hogy Ari nem kényszerítene, és hogy valójában nem tagadná meg tőlem a segítségét. Mégis, igaza volt. Ennek már rég itt volt az ideje. Tehát elindultam. Öt lépés az ajtóig. Ezen túlvagyunk.

Képzeletemben sokkal nehezebbnek tüntettem fel a belépést a szobába. A valóságban a lábam majdhogynem magától ment előre, mintha csak felszabadult volna egy béklyó alól.

Hang nélkül mentem tovább. El a kék virágok előtt, amelyek jelentőségét egyedül Cassia ismerte. El a kőállvány előtt, amelyen a koporsója évszázadokon át pihent. El Grim íróasztala előtt, amelyet a boszorkány emlékére nem vitettem el.

És végre megláttam őt. Üveglap nélkül. Az oltalmazó távolság nélkül. Térdét felhúzta, karjával pedig szorosan átölelte. Olyan kicsi volt. Olyan törékeny. Majdnem fekete haja lehullott a vállára, kissé kócosan, de gyönyörűen, mint a selymesen hullámzó éji árnyék.

Cassia…

Hirtelen megmerevedett. Mint egy ijedt őz, ami veszélyt érez.

Megálltam.

Neki elállt a lélegzete.

– Örülök, hogy újra látlak, névtelen leány – mondtam olyan gyengéden, amennyire csak erőmből tellett.

Nem reagált. Nem érzett semmit. Semmit.

Hét elviselhetetlen hosszú másodperc telt el.

Aztán felemelte a fejét, ugyanakkor leengedte a kezét. A fény elvakíthatta, mert alighogy felnyílt a szempillája, azonnal pislognia kellett. Talán egyszerűen nem ismert fel vagy…

Sötétkék szeme hirtelen idegenül tekintett rám. Zavartan. Hitetlenkedve. Üresen.

– Soha nem adtam fel a keresésedet.

Hirtelen olyasmi történt, amire egyáltalán nem számítottam. Testén zöld villámok cikáztak át. Az írisze körüli gyűrűk felizzottak, kezébe zöld tűz gyűlt. Boszorkánymágia! Olyan erejű, amekkorának az irányítását még senkitől nem láttam. Csak amikor Ari és Lucian beviharzott a szobába, tűnt fel, hogy itt semmiféle irányításról nincs szó.

Túl késő volt, ugyanis Cassia szobáját tűzkitörés öntötte el, és az mindent felperzselt, ami nem volt halhatatlan.

Só és hamu

Koromsötét volt. De ez a szag… Tűz, égett hús, füst. Olyan régi, és mégis olyan ismerős volt.

A földön hevertem, amikor hirtelen a legkülönbözőbb érzelmek hulláma csapott le rám. Annyi harag, annyi szomorúság és csalódás. Meg tehetetlenség. Hozzám tartoztak, olyan régóta, hogy vissza se tudtam emlékezni, milyen volt nélkülük a tudatom. Most azonban a testemben éreztem az általuk kiváltott fájdalmat. És ez a fájdalom szüntelenül rágta a tagjaimat. Teljes erővel rám tört a menekülési ösztön. Anélkül hogy egy gondolatot is vesztegettem volna, hogy hova, előrekúsztam a sötétségben. El kellett mennem. Egyszerűen csak el.

Valaki köhögött. Megmerevedtem. Elöntött a pánik. Talán nem vesznek észre, ha úgy teszek, mintha nem volnék itt. A tőrben ez mindig működött.

Újabb köhögés. Fény villant. Röviddel később másodszor és harmadszor is. Olyan szorosan behunytam a szemem, amennyire csak tudtam.

– Elfelejtetted megemlíteni, hogy boszorkány – rótt meg egy nő.

– Nem az. – A szívem pár dobbanásra leállt. – Vagy legalábbis nem volt az.

Ez a hang olyan volt, mint a nap. Egyszerre meleg és pusztító. Fölényes volt, magabiztos, és higgadt tekintély áradt belőle, ami csak a feltétlen hatalommal jár együtt.

Torkomban egyre gyűlt a düh. Orcámon akaratlan könnyek csorogtak. Só és hamu ízét éreztem.

– Ne érintsd meg az érzelmeit! A vérátok megmérgezte őket.

Érzékeim benyomásai hirtelen nem voltak fontosak, ugyanis egyszerre több démon rám irányuló figyelmét éreztem. Testem ösztönösen reagált, és felhúztam a védőfalaimat.

– Nahát! – mondta a fiatal nő. – Ne mondd, hogy ez nem volt egyértelmű figyelmeztetés.

Legyen. Engem magamat is meglepett, hogy erre képes vagyok, de nekem úgy tűnt, hogy az értelmem még nem teljesen tiszta. Az adrenalintól lehetett, amiről itt mind beszéltek.

– Nézzük a jó oldalát – szólalt meg egy harmadik hang, amely mély volt, durva, és mégis valahogy barátságosan csengett. – Úgy tűnik, legalább Belre emlékszik.

Belre…

Hogyne emlékeztem volna rá? Ő volt minden, amire gondolni tudtam. Ő döfte a testembe a tőrt. Ő ragadta el a lelkemet, bezárt, becsapott. Ő volt a hibás mindenért. Ugyanakkor egész idő alatt ő volt az egyetlen reményem. Az egyetlen, aki talán megkeres, és felszabadít. Az ő emléke tartott életben, akárcsak az iránta érzett haragom.

– Beszélj vele! – parancsolta a fiatal nő.

Nem!

Szemem felpattant, és a halovány mágikus fényeknél láttam, ahogy az üszkös romok között egy férfi tartott felém. Ahogy mozgott… a ruganyos léptei… a felszín alatt szunnyadó fensőbbség látványa… mindez visszavitt Rómába. Vissza a Circus Maximushoz. Vissza a haláltusámhoz. Az idő és a tér elmosódott. Nem tudtam, miért, de sejtettem, hogy nem szabad közelebb jönnie hozzám. Meg kellett akadályoznom, mindenáron.

Furcsa érzésem támadt. Mintha valami reagálna a kívánságomra. Valami, ami nagy hatalommal bír.

– Várj, Bel!

A fiatal nő odalépett közém és a veszedelem közé. Szép volt. Aranyló szeme barátságosan mosolygott rám. Megjelenése egyébiránt egészen egyértelművé tette, hogy harcos. Éber volt. Mindig kész arra, hogy lesújtson. Lassan felemelte a kezét, és a tenyerét mutatta, mintha azt akarná az értésemre adni, hogy nem jelent veszélyt. De valójában egyetlen démon sem volt veszélytelen.

– Szia, Cassia! Ari vagyok, Bel egyik barátja.

Ez nem szólt mellette.

– Nem akarunk bántani.

Hittem neki. De aközött, amit tenni akarunk, és amit teszünk, ég és föld a különbség. Tehát óvatos maradtam.

– Értesz engem? – kérdezte lágyan.

– Ha a lelke jól működik, akkor csak latinul tud – szólt közbe a durva hang. Egy sötét fürtös, fiatal férfi volt az. Ingerülten néztem rá. Valami megmozdult mélyen elrejtett emlékeimben.

– Felismer-e téged – találgatott az aranyszínű harcosnő. – Próbáld meg te!

A fürtös démon odalépett mellé, és bátorítóan mosolygott rám. Szép mosolya volt. Ez a mosoly a préda megnyugtatására szolgált.

– Ave, Cassia! Jó téged újra látni.

Abban, ahogyan beszélt, volt valami szokatlanul ismerős, és otthonosan éreztem magam tőle. Szükségem volt pár másodpercre, amíg felfogtam, hogy más nyelven szólt. Latinul beszélt.

Milyen rég volt…

– Tudod, ki vagyok? A nevem Lucian.

Lucian. Ez mondott nekem valamit. Nem ő volt Thanatos barátja? De a halál istene halott volt. Legalábbis ezt mondták. Áruló volt, aki lángba akarta borítani a világot. Akkor miért volt itt Lucian? Bellel jött?

– Összezavarjátok.

Egyetlen szó, még csak nem is parancsoló hangsúllyal, elegendő volt ahhoz, hogy a harcosnő és a fürtös primus oldalt lépjen.

A helyükre Bel állt. Arcán mágikus fény táncolt. Fájdalmasan tökéletes volt az arca… és az a tökéletes akvamarinkék szempár, amelynek mélyéig senki sem láthatott le… Pontosan úgy nézett ki, mint annak idején. Mégis más volt. Higgadtabb. Magabiztosabb. Fensőségesebb. Zárkózottabb. Az akkori Bel olyan volt, mint egy vihar, ez a Bel azonban uralkodott a viharok felett.

Egy pillanatig úgy látszott, mintha még közelebb akarna jönni, de aztán meggondolta magát, és térdre ereszkedett. Most a szemünk egy magasságban volt, én pedig belevesztem tekintetének makulátlan türkizkékjébe… egy lélegzetvételnyi időre. Ezután azonban eszembe jutott az álnok szépsége mögött rejlő hazugság. Bel nem volt makulátlan, hanem önző lény, aki mindent magának akar, tekintet nélkül a veszteségekre. A vele való ismeretség mindent elvett tőlem. Miatta haltam meg majdnem. Miatta nem halhattam meg. Miatta estem fogságba élet és halál között. Miatta nem lelhettem feloldozást. Miatta voltam ismét itt. Bel. Ez a név állt köztem és a csodálatos békesség között, amely a lelkemet hívta, amely csalogatott, és amit mégsem érhettem el.

Újra éreztem a hatalom bizsergését az ereimben, és a tökéletes arcot a tökéletes szemével együtt hirtelen lágy zöld fény borította el.

Az aranyszemű harcosnő megfeszült.

– Bel! – sziszegte ijedten.

Bel…!

Bel…!

Milyen gyakran kiáltottam ezt a nevet. Újra meg újra elátkoztam, és mégis hozzá könyörögtem segítségért.

Az a primus, aki erre a névre hallgatott, nem törődött barátnéja intésével. Egy millimétert sem mozdult a helyéről, és egyszerűen csak nézett rám.

– Nyugodj meg, Cassia! – szólt hozzám a nap meleg hangján. – Máskülönben csak magadat sebesíted meg. Túl gyenge vagy ennyi mágiához.

Mágia? Milyen mágia?

Lenéztem, és nem hittem a szememnek. Zöld lángok lobogtak a kezemen. Sem engem, sem a ruhámat nem gyújtották meg, ennek ellenére pánikba estem. Megtámadtak volna?

– Lélegezz, Cassia! Képes vagy irányítani!

Semmit sem tudtam irányítani! Nem voltam boszorkány. Fejvesztve próbáltam kioltani a lángokat. Hiába. Újra meg újra visszatértek.

– Látod ezt, Bel?

A szőke harcosnő a padlóra mutatott előttem. Bel a homlokát ráncolta. Ott kezdődött a zölden csillogó energia nyoma. Tudhattam volna! Nem az én mágiám volt! A nyom átlósan keresztülvezetett a szobán, és egy mágikus indákból álló furcsa képződményben végződött. Ilyet még soha nem láttam, holott a tőr majdnem három évtizeden át egy boszorkánymester tulajdona volt.

Az indák mozogtak. Nem is, valami alattuk mozgott. De én nem éreztem félelmet. A velem lévő démonokkal ellentétben én tudtam, hogy onnan semmilyen veszély nem fenyeget.

– Mi a…

A mágikus képződményt egy emberi kéz ütötte át.

Pengéket rántottak. Körülöttem sistergő energiából álló fal képződött. Az utolsó, amit hallottam, Bel volt, ahogy fölöttébb megdöbbenve egy nevet mond:

– Grim?!

Még több holttest a pincében

Boszorkánymesterem keze után nyúltam, és kirántottam a mágikus szövevényből. Minden inda, amelyet már nem érintett, elhalt, és porrá lett.

– Tulajdonképpen hány hullát rejtegetsz még? – dörrent rám Ari, és leeresztette az aziamját.

Abból indultam ki, hogy inkább nem szeretné tudni a választ, ezért nem törődtem a kérdésével, helyette Grimre irányítottam a figyelmem. A mokány germán nő még mindig azt a bőrzekét és frizurát viselte, amit azon a napon, amikor úgy döntött, hogy saját életenergiájával táplálja a Cassiát konzerváló varázslatot. Akkor mindörökre búcsút mondtunk egymásnak, ugyanis nem gondoltuk volna, hogy túléli ezt az önzetlen cselekedetet. Elszánt modorának és vörös tincseinek látványa annyira megdöbbentett, hogy szóhoz sem jutottam.

– A segítséged nélkül is megcsináltam volna! – vágta a fejemhez latinul, majd a szeme hirtelen elkerekedett, mintha csak eszébe jutott volna valami. – Megtaláltad a tőrt? A kicsi lelke visszatért?

Széles mosolyt villantottam rá.

– Igen, visszatért.

Egy bólintással eltávolítottam a védőkorlátokat, amelyeket Cassia köré varázsoltam, és így Grim szabadon ráláthatott a lányra, aki megmentésének szentelte az életét.

Nagy, gyönyörűséges, sötétkék szempár nézett ránk.

– Ennek már átkozottul itt volt az ideje! – kiáltotta a boszorkány, és kitárt karral elindult védence felé. – Üdv újra közöttünk!

Cassia pánikszerűen csúszott el előle, amíg háta bele nem ütközött az elszenesedett íróasztalba. Karon fogtam Grimet.

– Ne! Előbb még újra meg kell szoknia bennünket.

Boszorkánymesterem azonnal megértette. Következő lépésével kecsesen sarkon fordult, és elterelésként kinyújtóztatta a tagjait.

– Meddig voltam távol? Úgy érzem, mintha csak tegnap lett volna.

Féloldalas grimaszt vágtam.

– Valamivel tovább tartott, mintha csak tegnap lett volna.

Grim a homlokát ráncolta, de nem kérdezett többet. Ehelyett vállat vont.

– Szarok rá. A lényeg, hogy ez segített.

Valaki krákogott mögöttem, megfordultam.

– Latin tudásom némiképp berozsdásodott – jegyezte meg Ari alig titkolt türelmetlenséggel. – Bemutatnál bennünket, ha megkérhetlek?

Csak most tudatosult bennem, milyen heves ellentét van két világom és két életem között. Nyelvek, tapasztalások, emlékek… Minden összekavarodott, anélkül hogy nekem akár a legkisebb ráhatásom is lett volna.

– Grim az a boszorkánymester, aki megóvta Cassia testét az időtől – világosítottam fel Arit, majd fordítottam Grimnek: – Ő itt Ari, egy jóbarátom, Lucian Ankou társa és emellett a Liga első női brachionja.

Mialatt Grim szája tátva maradt az ámulattól, Lucian a fekete tetoválásokat tanulmányozta a boszorkánymester bőrén. Rúnák voltak. A testét erősítő és életerejét regeneráló varázsigék. Annak idején jómagam kinevettem ezeket az elővigyázatossági intézkedéseket, de most azt kellett mondanom, hogy nyilvánvalóan ezek mentették meg boszorkánymesterem életét.

– Önmagadat foglaltad bele a varázslatba? – kérdezte Lucian latinul.

Ő és Grim a Circus Maximusnál vívott csatából ismerték egymást. Akkori futó ismeretségük legjobb esetben is hűvösnek vagy akár erőszakosnak volt nevezhető. Emiatt nem nehezteltem Grimre a lenéző pillantásáért, amit Thanatos egykori tanítványára vetett.

– Nem volt más választásom – felelte. – Néhány évtized után a varázslat túlságosan ingataggá vált, ezért kénytelen voltam az életenergiámhoz kötni. De azt álmomban sem mertem volna remélni, hogy túlélem.

– Annyira azért ne örülj – mondtam csendesen. – Janus is újra itt van.

A boszorkánymester arca elsötétült, szeme mögött pedig mintha vihar készülődött volna. Tudtam, hogy mindjárt a legválogatottabb szitkok özönét fogja ránk zúdítani. Egyetlen tünékeny pillanatig azon tűnődtem, nem kellene-e Cassia kedvéért megfékezni, de valami más törte meg a csendet. Lágy hang volt, amelyet emlékeimben újra meg újra kiszíneztem, bár soha nem ezt mondta:

– Ja-nus?

A bensőmben valami áttört, és érzelmek káosza zúdult rám, aminek hevessége teljességgel készületlenül ért. A megkönnyebbülést, hogy Cassia nemcsak beszél, hanem meg is érti, miről van szó, egy tehervonat erejével zúzta össze annak felismerése, hogy labilis állapotában könnyelműségemben pontosan azzal a ténnyel szembesítettem, hogy legádázabb ellensége ebben az új életben is vár rá. Emellett határtalan alázattal töltött el az ereje, s féktelen vágy tört rám, hogy a karomba szorítsam őt.

Féken tartottam magam. Cassia arcán színtiszta pánik tükröződött. Összekuporodott, mint egy megsebzett állat. Az utolsó, amire most szüksége volt, hogy kitegyem a vágyaimnak.

Gondosan eltüntettem a gyengeség minden jelét az arcomról. Elkaptam a tekintetét, amit melegséggel és magabiztossággal viszonoztam.

– Gondoskodtam róla, hogy Janust elítéljék azért, amit tett – magyaráztam neki. – Most azonban sikerült megszöknie. De ez nem jelenti azt, hogy te veszélyben vagy. Majd…

Cassia mély tekintetű, tengerkék szeme körül zöld tűzgyűrűk jelentek meg. Boszorkánygyűrűk.

– Átkozott vadkanszar – lihegett mellettem Grim –, ez leszív engem!

Ilyesmitől tartottam. Honnan máshonnan rendelkezne Cassia hirtelen boszorkányerővel?

– Képes vagy elhárítani? – kérdeztem a boszorkánymestert.

– Nem! – Grim elmondott egy sor durva káromkodást, mialatt a zöld lángok szétterjedtek Cassia testén. – Nyilván a varázslatom mellékhatása. Egy nyílt csatornát hoztam létre közte és a mágiám között, hogy életben maradjon.

– Akkor zárd le! – parancsoltam rá hevesen.

Cassia szíve vadul kalapált. Nem értette, mi történik. Hogyan értette volna? Mi sem értettük.

– Nem megy. – Még soha nem láttam, hogy Grim ennyire erőltette volna magát. – Már nem tudom használni a mágiámat. Úgy látszik, mostanra szilárdan összeszövődött az ő testével. Mintha… boszorkány lenne.

Cassia légzése kapkodóbbá vált. Hiperventillált. És amennyire pánikrohama erősödött, úgy erősödtek új, irányítatlan mágikus képességei. Ekkor már lobogva lángolt.

– Kérlek, Cassia! Meg kell nyugodnod – beszéltem hozzá. – Sajnálom. Újra rendbe hozok mindent. De neked nem kell félned. Mellettem biztonságban vagy.

Szavaim semmit sem segítettek. A beavatkozást nem kockáztathattam meg anélkül hogy még jobban megfélemlítsem. De nem állhattam ott csak úgy, nem nézhettem végig, ahogy felzabálja a mágia. Már épp azon voltam, hogy a hatalmamat hívom segítségül, hogy elfojtsam Cassia boszorkánytüzét, amikor Ari állt az utamba.

– Ki innen! Mind – parancsolta ellentmondást nem tűrő hangon. Célirányosan az ajtó felé taszigált bennünket. Engem, Grimet, de még Luciant is. – Nem Cassia a probléma. Ti vagytok az.

Még pár héttel azelőtt is bolondnak neveztem volna bárkit, aki a saját házamban bármire is utasít. De ebben a pillanatban félretettem a büszkeségem, ugyanis Arinak igaza volt. Cassia csak akkor nyugodhat meg, ha mi, akiket élete legsötétebb óráiból ismert, elmegyünk. És valóban, boszorkánytüze minden méterrel, amivel távolabb kerültünk tőle, csökkent. Utolsó ellenkezésem is megtört. Ha valóban ez az, amire most szüksége van, akkor csírájában kell elfojtanom önző vágyamat, hogy a közelében legyek.

A harcosnő és a várkisasszony

Sikoltottak.

Újra meg újra.

Gyötrődésük kínszenvedés volt számomra. Sikolyaik visszhangoztak az Örök vörösségben. Miért nem hagyják abba?

Nem volt menekvés, nem lehetett elrejtőzni, sosem ért véget.

Csak a sikolyok voltak és a vánszorgó idő.

Nagyon megijedtem.

A csend arcul ütött. Hánynom kellett.

– Nyugalom – mondta egy női hang.

A fehér szobában látott szőke harcosnő ült mellettem az ágyon, amelyen feküdtem. Feküdtem? Volt testem. Nem voltam többé fogoly.

– Biztonságban vagy. A többieket mind elküldtem.

Sötét volt. Az egyetlen fényforrás egy lámpa volt az éjjeliszekrénye. Elektromos fény. Gyakran láttam ilyet, de a bőrömön még soha nem éreztem. Hidegnek tűnt. Nem olyan volt, mint a tűz. Vagy mint a napfény.

– Túl világos van? Behúztam a függönyöket, mivel az volt az érzésem, hogy a fény elvakítana téged.

A harcosnő alaposan szemügyre vett, mintha valamiféle reakcióra várna.

– Az imént alaposan kimerítetted magad, nem?

Kimerítettem volna magam? A harcosnő rám mosolygott. Ari volt a neve. Kedves volt, még azzal a gondolattal is eljátszadoztam, hogy válaszoljak neki. De mit mondjak?

– Máltán vagyunk, Bel villájában – folytatta Ari.

Máltán…

Bel tehát visszakapta, ami olyan fontos volt számára. Hát persze. Mindig megszerezte, amit akart.

A szoba nagy volt. Olyan tágas, hogy az ember úgy érezte, elvész benne. Már maga az ágy is úgy tűnt, mintha egy egész óceán lenne, amelyben meg lehet fulladni. Bel ágya volt? Szorongás fogott el. Minden porcikámban éreztem a ház urának jelenlétét, akárcsak az engem körülvevő épület nagyságát. A gondolat, hogy a megmeneküléshez ezen kell átkelnem, annyira megrémisztett, hogy menekülési ösztönöm teljesen elnémult. Nem volt kiút. Nem volt menekvés. Akaratlanul is a mellkasomhoz húztam a térdemet, és igyekeztem a légzésemre összpontosítani. A levegőnek más szaga volt, mint a fehér szobában. Melegebb volt. Sósabb.

Sóhajtást hallottam. Ari előrehajolt a székén, és újfent rám mosolygott. Ezúttal gondterheltebben.

– Egy szót sem értesz abból, amit mondok, igaz?

Gyönyörű volt, mint minden prima, akivel valaha is találkoztam. Ennek ellenére ő valahogy más volt. Szépségét nem használta fegyverként. Majdhogynem azt hitte, hogy még tudatában sincs, hogy szép.

– Beszéled a nyelvemet? Ööö… lokverisz lingva mea?

A homlokomat ráncoltam. Ez meg mi akart lenni? Szánalmas próbálkozása, hogy latinul beszéljen, annyira abszurd volt, hogy minden más gondolatomat háttérbe szorította. Ari nagyon próbálkozott. Az előbb is megvédett. Hálát éreztem, ezért megkockáztattam, hogy valamennyire előbújjak a fedezékemből.

– A kiejtésed… borzasztó.

Úgy éreztem, nehezen forog a nyelvem. Ennek ellenére a szavak nem várt módon könnyen jöttek a számra.

– Hála istennek! – kiáltott fel megkönnyebbülten Ari. – Tudod, a halott nyelvek nem az erősségem. – Sugárzó mosolya ugyanolyan hirtelen tűnt el, ahogyan megjelent az arcán. – Ó, bocsánat. Nem akartalak megbántani.

Megbántani engem? Nem bántott. Miért is tette volna? Azt hiszi talán, nem tudom, mennyi ideig voltam fogságban?

– Mondd meg, még az a veszély fenyeget, hogy túlzottan kíváncsinak látszom – kezdte újra a harcosnő –, de hogy lehet, hogy értesz engem?

– Figyeltem – mondtam –, és tanultam.

Másodjára a beszéd még kevésbé tűnt fáradságosnak. Olyan volt, mint a légzés. S noha modern nyelveket eddig csak mentálisan használtam, hogy megválaszolhassam fogolytársaim kérdéseit, a magán- és mássalhangzókat minden gond nélkül eltaláltam.

– Basszus! – szisszent fel Ari. Kétségbeesetten tekintett rám. – Láttad, ami a tőrön kívül történik?!

Bólintottam.

– Egész idő alatt?

Igen, egész idő alatt, bár az utolsó évtizedben a többiek sikolyai és őrülete szinte lehetetlenné tették, hogy bármit is megértsek. Úgy tűnt, ők kevésbé voltak szerencsések, mint én. A legtöbb lélek már megtört, mire a tőrbe került. Néhányukkal lehetett beszélgetni, de legkésőbb pár hónap elteltével mindegyik megőrült, és már csak a kétségbeesésüket ordították ki magukból. Fényt csupán a tőrön kívüli világra ejtett pillantásaim hoztak a létezésembe. Úgyhogy néztem, figyeltem és tanultam.

– Ez segít, hogy ne veszítse el az eszét az ember – mondtam halkan.

Valami megreccsent kettőnk között. Összerezzentem, és vártam a következő megrázkódtatásra, de az nem jött. Ehelyett visszatért a csend. Bizonytalanul néztem Arira. Arckifejezése először olyan volt, mintha nem lenne jelen, utána korholó, majd ideges lett.

– Kivel beszélsz? – érdeklődtem, ugyanis nagyon is jól ismertem ezt a gondolataiba merült arckifejezést.