LUELLEN BIRCH

KÓBI MESÉLI

kicsiknek és nagyoknak

KÓBI ÉS A KORLÁTON SÉTÁLÓ MACSKA

és egyéb derűs történetek

Copyright © 2022 Luellen Birch. All rights reserved.

Copyright © 2022 Luellen Birch. Minden jog fenntartva

Published by Luellen Birch

ISBN: 978-615-01-4855-7

Cover by Luellen Birch

Except for use in any review, the reproduction or utilization of this work in whole or in part in any form by any means is forbidden without the permission of the author, Luellen Birch.

Leszámítva az előzeteseket, ajánlásokat, kritikákat minden reprodukálása vagy felhasználása ennek a műnek vagy részeinek bármilyen formában, bármilyen módon tilos a szerző engedélye nélkül.

1. KÓBI RAGASZKODIK A NEVÉHEZ

Örültem, hogy elsős lettem, hogy iskolába járhatok. Örültem, hogy már nem tartozom a dedósok, ahogy Jocó nevezte őket, vagyis az óvódások közé.

Az nem tetszett, hogy hátratett vagy ölbe tett kézzel kellett ülnöm a padban, mert roppant kényelmetlennek találtam, de, ahogy apa szokta mondani, a jó cél érdekében meghoztam ezt az áldozatot.

– Mi az a jó cél, Kóbikám? – tudakolta anya, amikor este elmeséltem neki, hogyan éreztem magam az első napomon.

– A tudás. Ez olyan, mint amikor az oviban játszottunk. Voltak szabályok, amiket be kellett tartani – magyaráztam.

– És mi az, amit tudni akarsz?

– Ó, sok minden. Hogyan születnek a pókok? Miért ugat a kutya, és nyávog a cica? Milyen messze van a hold és a nap? Miért hunyorognak a csillagok? – soroltam lelkesen.

– És azt is, hogy hányat lép a veréb egy esztendőben? – vette át a szót apa. Tudtam, hogy incselkedik, láttam a szemében.

– Hányat? – kérdeztem meg végül, mert még csak tízig tudtam számolni, és biztos voltam benne, hogy nem ez a jó válasz.

– Sehányat. Mert ugrál – kuncogott apa, és anya megcsóválta a fejét.

– Ez egy nagyon régi vicc – motyogta.

Nem bántam, hogy apa viccelődik velem, úgy véltem, tudom, amit tudok. És ezt hangosan ki is mondtam.

– És mégis mit tudsz?

– Hogy milyen keveset tudok – vallottam be, lehorgasztva a fejem. – De a tanító néni sem tud ám mindent.

– Mit nem tud?

– Például azt, hogy mi a nevem.

– De hiszen a beiratkozáskor megmondtuk. Biztos benne van az osztálynaplóban is – csodálkozott anya.

– Ő is ezt mondta. És hogy Csermák Anikó Biankának hívnak.

– Így is van – bólintottak a szüleim. – Erre évekkel ezelőtt megtanítottunk.

– A nevem Kóbi – szögeztem le határozottan.

– A Kóbi csak a beceneved – magyarázta anya. – Az Anikó utolsó és a Bianka első szótagából alkottad meg, amikor még nem birkóztál meg két ilyen nehéz szóval.

– A nevem Kóbi – makacskodtam. – Mindenki így szólít. Kóbi voltam az óvodában is. Kóbiként gondolok magamra. Kóbinak érzem magam. Tehát – bólintottam elégedetten – a nevem Kóbi, és kész.

Apa és anya összenéztek, aztán vállat vontak, és másról kezdtek beszélni. Nyilván belátták, hogy igazam van.

2. KÓBI ÉS A ZENE

– Kaphatnék egy zongorát? – kérdeztem meg egy héttel azután, hogy az iskolában megkezdődött a tanítás.

Anya a villanytűzhelynél állt, épp omlettet sütött reggelire. A kérdésemre a keze megrándult, és a hosszúnyelű villával végigkaristolta a serpenyő alját.

– Minek neked egy zongora? – tudakolta, szaporán pislogva.

– Zongorázni.

– De hát… még a hangjegyeket sem ismered. Nem tudsz kottát olvasni. Még írni és olvasni sem tudsz – érvelt anya.

– De a billentyűket nyomkodni tudom. Nem nagy ügy – intéztem el a kérdést egy Jocótól hallott kifejezéssel.

– Azt hiszed, ennyi az egész? A zene…

– Csodálatos dolog – fejeztem be helyette a mondatot. – De mindig azt mondtad, hogy ha valamit a fejembe veszek, megcsinálom.

– Igen, de…

– És most ezt vettem a fejembe. Zongorázni akarok.

– Szeretnél – javított ki anya.

– Azt is.

– Nos, egy zongora nem fér be a lakásunkba, de, ha komolyan gondolod, vehetünk neked egy pianínót. Az olyan, mint egy kicsi zongora.

Boldogan elvigyorodtam, de aztán, ahogy anya tovább beszélt, miközben a serpenyőből egy széles tányérra csúsztatta az omlettet, és szétosztotta, összeráncoltam a homlokom.

– Persze, kell hozzá egy tanár is, és természetesen naponta kell majd gyakorolnod.

– Gyakorolnom? Mennyit? – kérdeztem, rosszat sejtve.

– Legalább egy órát. Ez a minimum.

Azaz a legkevesebb.

– És a tanár nem olcsó. Nekünk most nem futja rá. Szóval pénzt kell keresned.

Lázasan gondolkoztam, és végül megtaláltam a megoldást.

– Lemondok a zsebpénzemről – közöltem.

– Nincs is zsebpénzed.

– Megígérted, hogy ha elsős leszek, kapok hetente 500 Forintot. Az elég lesz a tanárnak? – Hallottam, hogy a hangom milyen kétségbeesetten cseng.

Apa, aki az asztalnál ült, és eddig hallgatott, hirtelen megszólalt.

– Szerintem…

– Béla, ne… – próbálta félbeszakítani anya, de apa nem hagyta, hogy belefojtsa a szót.

– Szerintem, ha annyira szeretne zongorázni, hogy még a zsebpénzét is kész feláldozni, vagyis lemond a csokoládéról és a Fruttiról, amit venni akart rajta…

– Neeem! A Fruttiról nem! – tiltakoztam azonnal. – Tudjátok, mit? Mi lenne, ha…

– Ha mégsem vennénk neked pianínót? – csapott le anya.

– Ha majd jövőre vennétek meg, amikor több lesz a zsebpénzem. Mert azt ígértétek, hogy évente megduplázzátok az összeget – emlékeztettem a szüleimet.

Apa megcsóválta a fejét.

– Lehet, hogy szereti a zenét, még az is lehet, hogy van érzéke hozzá, de lefogadom, hogy ebből a gyerekből egyszer közgazdász vagy politikus lesz – jelentette ki büszkén.

3. KÓBI KÉRDEZ

– Tulajdonképpen miért nem váltok el? – kérdeztem anyát és apát.

A szüleim összenéztek, aztán egyszerre fordultak felém.

– Miért válnánk el, Kóbikám? – tudakolta anya. A homlokán az eddig halvány ráncok egyszerre mélyebbnek tűntek.

– Hát mert… állandóan veszekedtek.

– Ez igaz – bólintott apa, és anyára sandított.

– Lia szülei is folyton marták egymást, de aztán elváltak, és Lia azóta sokkal vidámabb. És Zoli is a mamájával él, a papája elköltözött. És… remekül megvannak.