Dinah Jefferies

A toszkán grófnő

A mű eredeti címe:

THE TUSCAN CONTESSA

Penguin Books, 2020

Copyright © Dinah Jefferies, 2020

Fordította: Kós Krisztina

Szerkesztette: Oláh Ildikó

Hungarian translation © Kós Krisztina, 2021

Hungarian edition © Tericum Kiadó, 2021

Dinah Jefferies

A toszkán grófnő

Az olasz emberek emlékére,

akiknek a bátorsága és a merészsége ihletet adott

A második világháború Olaszországban:
rövid időrendi áttekintés

1943. július. Pár héttel azután, hogy a szövetséges hatalmak lerohanják Szicíliát és lebombázzák Rómát, Mussolini uralma összeomlik. III. Viktor Emánuel, Olaszország királya Pietro Badoglio hadseregtábornokot nevezi ki Olaszország új miniszterelnökévé. Mussolinit bebörtönzik. Eközben a németek kapcsolatba lépnek Badoglióval, aki megerősíti Olaszország rendületlen hűségét Németországhoz. A németek ugyanakkor gyanakodnak, és a Wehrmacht tervet kovácsol Olaszország átvételére abban az esetben, ha az olasz kormány a szövetségesekhez szegődik.

1943. szeptember 8. Olaszország és a szövetséges hatalmak fegyverszünetet kötnek. A király és Badoglio elmenekül Rómából, a szövetségesek oldalán találva menedéket. Mialatt az olaszok megadják magukat a szövetségeseknek, a németek villámgyorsan lerohanják Olaszországot, Rómával együtt. Olaszország hivatalosan átáll, és békét köt a szövetséges hatalmakkal a náci Németország ellen.

1943. szeptember 9. A szövetségesek a tengeren átkelve partra szállnak Salerno partjainál. A hegyek mögött rejtőző ellenség lövései és ágyúzása közepette tíz napba telik a németek visszaszorítása. Kétezer brit katona meghal.

1943. szeptember 12. Hitler parancsára német ejtőernyősök kimenekítik Mussolinit.

1943. szeptember 23. Kikiáltják az Olasz Szociális Köztársaságot Mussolini vezetésével. Bár Mussolini Rómába szeretne visszatérni, a németek székhelyéül az északi Garda-tó melletti Salòban egy villát jelölnek ki. Mussolini már elvesztette Olaszország nagy része felett a kontrollját, és egy bábállamot irányít, amely teljes mértékben Berlintől függ. Az ország nagy része német statárium alatt áll.

1943. október 1. Heves küzdelemben a szövetséges tankok felszabadítják Nápolyt. Ezután a szövetségesek Róma felé indulnak, de az ellenség Olaszország természeti védelmi vonalait használja a megállításukra – átszelhetetlen folyók, erődszerű hegyek. Lassú a haladásuk.

1943. október 13. A felszabadított Olaszország hadat üzen Németországnak. Az ország lényegében nemcsak a második világháborúba keveredett, hanem egy fasiszták és antifasiszták közötti polgárháborúba is.

1943. október 16. és 17. A Nemzetközösség utánpótláscsapatai elindulnak Olaszország felé. Kegyetlen csaták kísérik, ahogy a szövetséges csapatok szorítják vissza lassan a német hadsereget. Erős a németek ellenállása.

1943. november. Történetünk, A toszkán grófnő elkezdődik. Ezen a ponton az olasz partizánok szervezetlenül, főleg véletlenszerű szabotázsakciókban vesznek részt.

1944. június 5. A szövetséges hatalmak bevonulnak, és felszabadítják Rómát, majd Toszkána felé indulnak, és átvonulnak rajta. Ekkorra a partizáncsapatok létszáma megnövekedett, jobban fel vannak fegyverkezve, és szervezettek.

1944. június 4. Eközben zajlik a normandiai partraszállás – az úgynevezett D-nap –, az a hadművelet, amely elindította a németek által megszállt Franciaország felszabadítását. Róma elbukásának szimbolikus és stratégiai jelentősége ellenére a D-napot nagyobb jelentőségűnek tartják az emberek, és az olaszországi hadjáratot nagyrészt figyelmen kívül hagyják.

1944. június 29. A visszavonuló német SS-csapatok végigsöpörnek Toszkánán. Mivel négy német katonát lelőttek a partizánok, a németek megtorlásként vérfürdőt rendeznek San Pancrazio és Civitella falvakban.

1944. június–július. A szövetséges csapatok előretörése során az állítólag észak-afrikai francia csapatok, az úgynevezett goumier-k végigfosztogatják és -erőszakolják Toszkánát.

1944. augusztus 4. A szövetséges csapatok elérik Firenze déli részét, és kezdetét veszi a firenzei csata, amelyhez hatalmas segítséget nyújtanak az olasz partizánok. A német hadsereg fosztogatva és gyújtogatva visszavonul. Firenzét hátrahagyják piszkosan, áram nélkül, kevés ivóvízzel, közlekedés és szinte bármilyen élelem nélkül. A harcok észak felé haladnak.

1944. augusztus 12. A Waffen-SS 560 falubelit és menekültet, köztük több mint száz gyereket mészárol le bosszúból Sant’Anna di Stazzemában. Visszavonulásukat mészárlások követik.

1945. április 21. Bolognát elfoglalják a szövetségesek.

1945. április 28. Mussolinit agyonlövik a partizánok, és a lábánál fogva felakasztják Milánóban a Piazzale Loretón.

1945. április 29. Az olaszországi német parancsnokság megadja magát.

1945. május 2. Berlin összeomlása után két nappal válik érvényessé a német hadsereg fegyverletétele Olaszországban. Ötvenezer olasz partizán halott. Háromszázezer amerikai és brit katona sérült meg az olaszországi hadjáratban, 47 ezer meghalt. Egyedül Antiumnál 59 ezer amerikai sebesült van. És körülbelül 434 ezer német sebesült.

Első fejezet

Castello de’ Corsi fallal körülvett falva, Toszkána

1944. június 29. 19:15

Forróság nehezedik a zsalus ablakok, erkélyek és terrakottatetők által határolt kis piazzára, füst gomolyog a levegőben, a lakosok pedig vagy alszanak, vagy bujkálnak. Az egyetlen hang a kis fecskék csivitelése, de amint egy nagy, fekete szárnyú varjú röppen fel a csipkézett toronyról, fülsüketítő rikácsolás kezdődik. Egy másik varjú követi. Majd még egy. Három varjú, gondolja az idős hölgy. Három ember halott. Az ujjain számolja őket, majd belekortyol felvizezett borába. Egy széken üldögél az ajtóban, abban a házban, amelyik valaha a fiáé volt. A meleg este ellenére kopott gyapjúsálat terít a válla köré, és elnyom egy ásítást. – Öreg csontok – motyogja.

A teret körülvevő régi kőházak aranyló napsugárban ragyognak: otthonok, néhány üzlet, a majorság a nagy, szárnyas ablakaival és mély ereszeivel, amikből telente csöpög a víz. Egy keskeny árkádsor vezet a faluba, amely éppen elég széles és magas ahhoz, hogy elférjen rajta egy ló és egy kocsi. Agyagdézsába ültetett, elhanyagolt, bíborszínű rózsák kúsznak egészen a majorság első emeletéig, nehézkes illatuk érződik a kora esti levegőben. Hamarosan a nap – most éppen a felhőtlen kék égen ragyogó melegsárga labda – elkezd süllyedni, és az égboltot vörös szín szövi át.

Ritka, nyugodt óra ez, amit hirtelen a téren visszhangzó sikoly tör meg. Egy pár sötét zsalu megzörren. Az egyik szélesen kicsapódik, és egy ijedt, fiatal nő néz ki az ablakából, szemét a piazzára szegezi. „Most mi történt? Mi lehet már megint?” Az öreg hölgy felpillant, mintha máris tudná, hogy mi történt, bár látni nem lehet semmit, csak egy pár galamb rebben középen a víztárolóhoz.

Szellő rezgeti meg a fügefa lapos leveleit, amint egy fiú rohan át az ívelt árkádsoron. Újra sikít, miközben egy fehér, háromlábú kutyát kerget, ami a fiú kenyerét tartja a szájában. Kergetőznek a víztároló körül, amíg a fiú el nem csúszik egy fügén. Az öreg hölgy felnevet, a kutya pedig elszelel. – Jó neked, kis háromlábú – suttogja, bár ismeri a fiút és a nagyanyját, Carlát is.

Egy kék ruhás nő sétál a térre, és megáll a toronytól nem messze. Jelez egy másik nőnek, és jobbra mutat. – Próbáld arra! – A másik nő eltűnik egy ajtón át a sötétben, a kék ruhás nő elindul a torony irányában, csak egy pillanatra torpan meg, amikor meghall egy motort. „Csak nem a németek azok éppen most? Akkor a szövetségesek talán?” Elidőzik egy pillanatra, keresztet vet, majd halad tovább.

De abban a pillanatban, amit örökre az emlékezetében fog őrizni, egy elfojtott kiáltást hall. Felpillant a toronyra, kezét a szeme fölé tartja, és hitetlenkedve veszi észre, hogy egy nő ül a csipkés párkány tetején, háttal a térnek. Feje lehajtva, csak ül, nem mozdul, nem néz szét. Pár másodperc eltelik. Jön egy széllökés. A kék ruhás nő ismét felpillant. Zavartan ráncolja a homlokát, nem biztos abban, mit is lát. – Óvatosan! – kiáltja. Nincs válasz. Csak egy árnyék volt, vagy két ember van ott fent? A kék ruhás nő megint felkiált, de most minden olyan gyorsan történik. A nő a torony tetején veszélyesen hátrabillen. Valami leesik, hullámzik, lebeg, gomolyog a szélben. A kék ruhás nő rohan, gyorsabban, mint valaha futott az életében, megbotolva közben a saját lábában. Látja a selyemsálat a földön, a szíve kalapál, rohan a torony ajtaja felé.

Második fejezet

Castello de’ Corsi

Hét hónappal korábban – 1943. november

Vágyódással és reménnyel nézett Sofia a Val d’Orcia felé, ahol a mélybarna lankák völgyről völgyre hullámoznak, és a lenyugvó naptól megvilágított bíbor égbolt mintha visszatartaná a lélegzetét. A távolból a mélázó, magányos Monte Amiata tekintett le rájuk, míg az aranyvörös szőlőtőkék és a tölgyfák utolsó pompájukban tündököltek dacosan. Mindez csak tovább növelte Sofia vágyát, hogy újra átélhesse, amit elvesztettek. A tél már közeledett, de Sofia még mindig a párás nyári éjszakák után vágyódott, amikor mezítláb, a száraz fűben hevertek, a szentjánosbogarakat bámulták, és üvegből itták a vörösbort.

Korábban imádta ezeket a pillanatokat, amikor egy kis időre a világ ködössé, varázslatossá és hihetetlenné válik, imádta az alvás és az ébrenlét közti perceket, mert ilyenkor sem az egyik, sem a másik nem kaphatta meg őt. Még hihette azt, hogy kéz a kézben sétálnak a poros olívaligetben, és álmodozhatnak a jövőbeli tervekről anélkül, hogy bármit is tudnának arról, hogy mi vár rájuk.

Ahogy az éjszaka lassan feketére váltott, és elkezdett a kis szalonba szivárogni, Sofia olyan keményen rántotta meg a nyikorgó zsalut, hogy megremegett az ablakkeret, majd becsukta az ablakot is, és megfordult, hogy felmérje a szobát. Érezte Lorenzo szivarának gazdag, megnyugtató aromáját. Leguggolt a kályha elé, hogy egy újabb fahasábot dobjon a tűzre. Majd hátrapillantott a férfire, aki a kopott, kék bársonydíványon ült. A két kutya a lábánál horkolt. Bár a ház a lehető legcsendesebb volt, ugyanakkor a legsötétebb is, és Sofiát elöntötték a félelmei. Az árnyékok a lobogó lángokkal váltakoztak, hol hatalmasan és élénken szinte a plafonig értek, hol elhalványultak, ahogy a lángok lecsendesedtek. De Sofia így is látta őket a férfi gyöngéd, szürke szemében. Nem tudta, mit gondol vagy érez a férfi. Látta a bánatot, igen, de volt valami új, szokatlan is a tekintetében. A férfi megpaskolta a díványt maga mellett, Sofia pedig nyújtózott egyet, mielőtt szorosan mellé bújt.

A férfi beletúrt a hajába, és kisimította a tincseket az arca mindkét oldalán. Sofia még ebben a pillanatban is úgy érezte, mintha elveszítene magából és a férfiból is valamit.

– No, most már látlak – mondta a férfi.

– Mindig is láttál engem – válaszolta a nő, majd azt mondta, hogy éppen a pipacsmezőkre gondolt.

– Ó, tényleg?

– Bárcsak már május lenne! Addigra ennek már biztos vége lesz.

A férfi semmitmondó arckifejezéssel válaszolt. – Nem biztos.

– Álmodtam róluk. A pipacsokról. – De nem tette hozzá, hogy a pipacsok elhervadtak, és a virágok feje vértől csöpögött.

A férfi hangja gyengéd volt, ahogy felemelte a nő kezét és a törött körmeit vizsgálta. – Az ugye nem festék a körmeid alatt, vagy igen?

– Kertészkedtem.

– Ja, igen. Nos, én Firenzére gondoltam.

– Úgy érted, mindezek előtt?

– Amikor a Művészeti Intézetnél voltál, én pedig a Mezőgazdasági Karon.

A lány elmosolyodott a gondtalan, tizenkilenc éves önmaga emlékét felidézve.

– Ezerkilencszázhúsz – tette hozzá a férfi –, és te még mindig ugyanolyan vagy.

– Kicsi? Sápadt? Ráncos?

– Aligha. – A férfi szemében pajkosság táncolt. – Elegáns. Gyönyörű, mint mindig. Én őszülök, míg te nem – simította hátra őszülő, fekete haját.

– Nekem tetszik.

– De már nem festesz annyit manapság, igaz?

– A háború óta nem, de újrakezdtem.

Hallgatásba merültek, mindketten a saját gondolataikkal voltak elfoglalva. Sofia az első időszakuk után vágyódott, és emlékeztette magát, hogy ki is ez a férfi valójában, és hogy ő maga kicsoda, de nem találta a szavakat. Nézte a férfit, de ő csak mosolygott, és Sofia azon tűnődött, vajon ugyanarra gondolnak-e. A csendben, a tűz hangjain át hallani lehetett az állóóra ütését. Ahogy ketyegtek a másodpercek, a csend egyre hosszabb lett, és még távolabb kerültek egymástól…

– Gondolod…? – kezdett bele a férfi végül, mintha csak olvasott volna a nő gondolataiban.

– Mit?

– Nem fontos – rázta a fejét. – Csak… gondolkodtam.

– Miről?

– Hát… tudod…

A nő összeráncolta a homlokát, bizonytalanul. Tudom?

– Rólunk – mondta a férfi.

– Ó, igen.

De itt abbamaradt ez a furcsa kis beszélgetés, és Sofia abban reménykedett, hogy biztonságosabb téma felé evickélnek majd. Végül a férfi szólalt meg újra.

– Sofia, el akartam mondani… nos, vártam a megfelelő pillanatot, hogy elmondjam. De… valójában nincs ilyen, úgyhogy inkább csak előállok vele.

– Mondd csak! – A nő hallotta a saját hangjában a csipetnyi szorongást, ahogy a férfi elgondolkodva dörzsölte az állát.

– Az a helyzet, hogy el kell mennem – mondta.

Sofia elhúzódott a férfitól, majd átült a szemközti, mintás díványra. Felhúzta a lábait azon igyekezve, hogy ne tűnjön túl megbántottnak. – De hát mi változik ezzel? Most is mindig távol vagy.

A férfi elhúzta a száját. – És mindig vissza is jövök.

– Úgy érted, ez alkalommal nem jössz vissza? – kérdezte a nő, megriadva a gondolattól, hogy az egész birtokkal egyedül kell majd megbirkóznia.

– Nem, úgy értem, ez alkalommal lehet, hogy tovább leszek távol.

– Sokkal tovább?

A féri bólintott. – De nem most azonnal kell indulnom.

– Mit fogsz csinálni?

– Semmi túl bonyolultat. Nem kell aggódnod.

De a hangja túl könnyednek tűnt, és a nő biztos volt benne, hogy hazudik. – Mondd el! – erősködött Sofia.

A férfi sóhajtott. – Megkértek, hogy adjak át információkat, amik hasznosak lehetnek a szövetségeseknek.

– De ez nem borzalmasan veszélyes?

A férfi állta a nő tekintetét, és Sofia pontosan tudta, hogy veszélyes. – Továbbra is folytatod a munkád a minisztériumban?

– Természetesen.

A férfi felállt, és Sofia a szeme sarkából nézte, ahogy elővett a zsebéből egy kicsi, de vastag barna csomagot, és feltartotta. Sofia biccentett a fejével, jelezve, hogy tegye a csomagot a kávézóasztalra.

– Nem nézed meg? – kérdezte a férfi.

– Később.

– Biztonságban lesztek itt a birtokon? – kérdezte a férfi, és Sofia észrevette a kimondatlan érzést a szemében.

A kérdés fontos volt. A férfi a magas falakra gondolt, az otthonukra, ami nem egészen kastély, de egy kis, megerősített, tizenharmadik századi falu majorsága. Csak egyetlen árkádsor vezet belőle ki és be, a falak pedig olyan erősek, hogy azt eddig ellenség nem tudta áttörni. Egészen mostanáig.

– Biztonságban? Mi? Talán.

„De a malacaink nem” – gondolta Sofia. „Se a pulykáink, csirkéink, kacsáink, gyöngytyúkjaink, vaddisznóink, marháink.” Nagyon rosszul élte meg a lopásokat a harminckét tanyájukról, és arra gondolt, mennyire el vannak ezek szeparálva egymástól a falun túl. Könnyű préda.

– Idén nem lesz kolbász. – Nem bánta, hogy keserűség van a hangjában.

– De vannak rejtett élelemkészleteid?

– Valamennyi, de kevés hús jut idén nekünk és a parasztoknak. Mi másért ennénk nyulat továbbra is, szerinted?

A férfi elmosolyodott, igyekezett könnyedén venni. – Én szeretem a nyulat.

– Akkor jó.

Sofia a kezét nézte egy darabig.

– Mi az? – kérdezte a férfi.

– Semmi. – Tudta, hogy még mindig nem beszélt neki a levelekről, és témát váltott. Lehet, hogy úgysem lesz belőle semmi, és akkor örülni fog, hogy nem aggasztotta ezzel a férfit. – Mit fogsz kezdeni a kártyáddal?

A férfi élesen beszívta a levegőt, és csalódottan nézett a nőre. – Ne kezdd már megint.

Sofia megmakacsolta magát. – De hát a szövetségesekkel való fegyverszünet óta…

Egy újabb szünet következett, de ezúttal rövidebb.

A nő folytatta. – De most tényleg más a helyzet, nem?

A férfi jobbról balra mozgatta a fejét, mintha csak a nyakát lazítaná. – Ez bonyolult.

Igaza volt. Itt, ahol német statárium alatt éltek, a biztonság kedvéért magával kellett hordania a fasiszta párttagsági kártyáját.

– Délen, a szövetségesek uralta területen, más a helyzet – tette hozzá.

– Tudod, milyen a helyzet, mióta a nácik megszállták az ország nagy részét. Vagy velük vagy, vagy ellenük. Nincs középút.

– Akkor továbbra is azt fogják hinni, hogy velük vagy.

Sofia remélte, hogy feltűnés nélkül fogja hordani a kártyát. Értette őt. Tényleg megértette. A férfi nem akart beszélni róla. 1932 óta volt ez fájó pont kettejük közt, amikor minden kormányhivatalnoknak alá kellett írnia a fasiszta párttagsági kártyát, vagy elvesztik az állásukat. Valójában azonban Sofia sosem értette teljesen, mert a férfinak nem volt szüksége a munkára. Nem, hiszen volt elég bevételük a birtokból és a befektetéseikből. Ennek ellenére a Mezőgazdasági Minisztériumban dolgozott, és a föld iránti szenvedélye tüzelte. Elköteleződött Mussolini „bonifica integrale” programja mellett, amelynek célja a tönkrement és használaton kívüli földek újrahasznosítása és megmentése volt. Elég egy pillantást vetni a Val d’Orciára, amit akkor műveltek meg különleges módon, amikor Lorenzo a helyi konzorcium helyettes vezetője volt. Lehangoló, poros vidékből változtatták termékeny földdé. A szántóföldek bőven teremtek, virágoztak a gyümölcsösök.

Ugyanakkor Sofia nem tudott szabadulni a gondolattól, hogy művelt és rendkívül okos édesapja, aki megtagadta a náci kártya aláírását, most egy római reneszánsz palazzóban, egy tágas lakásban él az édesanyjával, és alig tudnak megélni.

– Tudom, mire gondolsz – mondta Lorenzo szomorú kis mosollyal.

Sofia visszamosolygott. – Tényleg?

A férfi megállt, és kinyújtotta felé a karját. Sofia odament hozzá, átölelték egymást, úgy ringatóztak.

– Szóval? Mi van a csomagban? – Rápillantott, ahogy ott feküdt a kávézóasztalon.

A férfi pislogott, majd ránézett. – Ez csak egy kis pisztoly.

– Cristo! – Sofia megdöbbent. – És most szükséged van rá?

– Valójában nekem már van egy. A csomagban a tiéd van.

– Gondolod, hogy szükségem van rá?

– Lehet.

– És csak úgy akartad átadni nekem, mint egy doboz csokoládét?

A férfi nem válaszolt. „Egy pisztoly?! Az isten szerelmére!” Úgy döntött, majd csak később foglalkozik ezzel.

Lorenzo kicsit hátrahajolt, hogy a nő szemébe nézhessen. – Neked van a legsötétebb szemed és a legbájosabb hangod!

Sofia nevetett. – Eltérsz a tárgytól… és különben is, mindig ezt mondod.

– És mindig azt mondom, hogy az egész életemet el tudnám tölteni azzal, hogy elmerülök bennük, téged hallgatva.

Kivette a fésűket a nő hajából, és az lepelként hullott a derekáig. – Idejöhetnének a szüleid. Nem ellenezném. Egyre rosszabb a helyzet Rómában.

– Tudod, hogy nem jönnek.

Igaza volt Sofiának. Bár nem mondtak el neki mindent, tudta, hogy valamiben benne vannak a szülei. És Rómában „benne lenni valamiben” minden nappal egyre kockázatosabbá vált.

– Carla még itt van? – suttogta a nő fülébe, majd harapdálni kezdte a fülcimpáját.

Sofia érezte a szokásos bizsergést. Legalább ezt nem veszítették el. – Elment a lányához, hogy a kis Albertót betakargassa. Órákig távol lesz. Ki tudja, Carla mire ébred majd? – mondta, bár pontosan tudta.

Egy pillanatra elképzelte Carlát, ahogy összehúzva magát siet az esőben a keskeny, kockaköves sikátoron át a kis kőházsor felé a magas harangtorony árnyékában. A fal összefogta a házakat, mintha azok egymást tartanák meg. Nekik is így kéne most megtartaniuk egymást.

– Giulia? – kérdezte Lorenzo.

– Hazament. Csak mi vagyunk itthon.

Látta ellágyulni a férfi tekintetét.

– Ebben az esetben teszek még egy fahasábot a tűzre, amíg leveszed a ruhád. Éreznem kell a bőröd.

Sofia nevetett. – A tűz előtt?

És jobban, mint bármit, ő is a férfit akarta. Nem számított a háború, a túlélés, az, hogy ki győz vagy ki veszít, vagy hogy mégis mit fognak enni. Ez volt az egyetlen dolog, ami elviselhetővé tette ezt az egészet, mert rettegett a reggeltől, amikor majd kortyolják az árpakávéjukat egymással szemben ülve, és ő azon fog tűnődni, hogy ki ez a férfi, vagy mi lett belőle.

Elvette a két díszpárnát a bársonydíványról és a régi zseníliatakarót, ami a kikopott foltot takarta. Levette a ruháját, és lefeküdt a szőnyegre, ami az antik, égetett csempepadlót takarta, és onnan nézte Lorenzót, ahogy levette a ruháit. Magas és szikár, a vállai fénylettek a tűz fényében.

– A zoknit is! – mutatott a lábaira.

A férfi nevetett, de szót fogadott, és becsusszant a takaró alá. Sofia megremegett. Kívül, a megerősített falakon túl a háború kísértetei gyülekeztek és sokasodtak. Vajon nézték most őket? Féltékenyen, fájón keresve az útjukat vissza az élet melegébe? Vagy Sofia a hidegtől remegett meg? Novemberi este volt, és a tűz melege csak testének egyik oldalát hevítette.

Lorenzo erőteljesen megdörzsölte a hátát, és Sofia nevetett.

– Tudod, én nem az egyik kutyád vagyok.

Lorenzo megcsókolta a homlokát, majd az orra hegyét. – Igen, rájöttem.

Amint felmelegedtek, tüzesen szeretkezni kezdtek. Mindig is így volt. Nem adták meg magukat a megszokás veszélyeinek vagy a nemtörődöm közömbösségnek, ami a hűtlenséghez vezet. Helyette a szikra csak nőtt köztük, és még mindig növekedett egy mélyebb, megfontoltabb kötelékké. Mindketten tudták, hogy az emberi érintés, kapcsolat, szerelem vagy akárhogy is hívjuk, az egyetlen, ami kisegíti őket a bajból. Sofia sóhajtott, és a férfi ajkának minden érintésével halványodtak a gondolatai, amíg teljesen meg nem adta magát az érzékiségnek, ahogy testük együtt mozgott. Ahogy annak lennie kell. Minden rendben lesz. Így kell lennie.

Harmadik fejezet

Róma

Maxine Caprioni felkapta a ruhákkal teli táskáját, és elhagyta a Via dei Cappellariban lévő szobát, ahol megszállt. Odakint felhajtotta gyapjúgallérját a hideg elől. A kabátja egy régimódi barna férfikabát volt nagy zsebekkel, így maga köré tekerte, és megkötötte rajta az övet. Kapkodta a lábát a kivilágítatlan utcán, éber szemekkel, a pocsolyákat kerülgetve. Kaparászást hallott, amikor maga mögé tekintett. Szanaszét heverő, bűzlő szemétkupacok szennyezték az utcát, és undorodva látta, hogy egy patkánycsalád libasorban masírozik át a mocskon. Ment tovább, elhagyva a környék keskeny utcácskáit, kis piazzáit és a Campo de’ Fiori régi templomait. Haladt tovább a Via del Biscone felé, nem messze a kísérteties zsidó gettótól. Földbe gyökerezett a lába, amint egy kiáltást hallott a saroktól nem messze. Vett egy mély levegőt, és anélkül, hogy végiggondolta volna, hogy mit is csinál, elrejtette a táskáját a sikátor sötétjében, és a hang felé sietett. Minden lében kanál? Lehet, de valószínűbb, hogy – ahogy az anyja mondaná – ösztön, hogy megmenekítsen egy csapdába esett kismacskát vagy egy megfélemlített gyereket.

Ahogy befordult a sarkon, megtorpant. Épp időben ahhoz, hogy bele ne ütközzön a két, jelvényekkel teletűzdelt kabátot viselő férfiba. A kabát alatt voltak a mindent eláruló fekete garbók. Feketeingesek, akik egy öreg férfit rugdostak, akinek a sétabotja karnyújtásnál nagyobb távolságban az úton feküdt. A nő szíve dühödten vert, mert a két férfi minden egyes rúgásnál gúnyolódott a védtelen öregemberen, majd az egyik felemelte a férfi fejét, és az arcába öklözött. Egy harmadik, alig tizenhét éves fiú, nevetve felvette a sétabotot, és kettétörte az öregember térdén. Az öreg most már a csatornában feküdt. Erősen vérzett, és nyöszörögve próbálta védeni a fejét a kezével. Az életéért könyörgött. Maxine az esélyeket latolgatta. Ha beleavatkozik, ő is ugyanígy járhat, de ha nem szól bele, az öregember biztosan belehal a sérüléseibe.

Ezeknek a gazembereknek teljes szabadságuk volt. Az utcákon randalíroztak kijárási tilalom előtt és alatt, bárkit kipécézve, akit csak akartak. A nő az órájára pillantott. Még tizenöt perc volt a kijárási tilalom kezdetéig.

– Hé! Fiúk! – kiáltotta, kibontva a kabátját. Hátravetette a fejét, és megrázta hosszú, hullámos, gesztenyebarna haját, ami csábítóan az egyik vállára hullott. – Van kedvetek egy italhoz?

A fiatal férfiak megálltak, hogy megbámulják.

– Későn vagy idekint – mondta az egyikük kurtán.

– Semmi baj, van még időm. – Olaszországban született, és az olívaszínű bőrével, kifejező, borostyánsárga szemével olasznak is nézett ki. Csak abban reménykedett, hogy a New York-i neveltetésének hatása nem nyomja el a toszkán akcentusát. Odasétált az egyikükhöz, és kigombolta a blúzán a felső két gombot. – Nocsak, az a bár még nyitva van! – A szemközti sarokra mutatott.

Tétováztak, majd az egyik kinyújtotta a karját. – Papírok?

Maxine a kézitáskájába túrt, és elővette az új személyi igazolványát és az élelmiszerjegyeit. Az amerikai útlevelét a brit összekötő tisztnél kellett hagynia.

– Én fizetek – mondta, és kezdett távolodni, a csípőjét ringatva. Hátrapillantott feléjük a válla felett, és rájuk mosolygott. Örült, hogy piros rúzst kent fel. Huszonkilenc évesen Little Italyban, majd Kelet-Harlemben felnőve Maxine-nak már volt dolga ilyen gengszterekkel korábban.

Az egyikük – talán a vezér – bólintott, és még utoljára belerúgott a most már csendes öregbe, majd a nő után indult. A másik kettő követte.

Mind a hárman bementek utána a bárba, és bort rendeltek. És most mi lesz? Maxine elsütött egy viccet, megnevettette és közben méregette őket.

Megint az anyja hangja jutott az eszébe. „Túl megfontolatlan vagy, Maxine. Sosem állsz meg gondolkodni.”

Az anyjának igaza volt. Az egyik fiú Maxine vállai köré fonta a karját, magához húzta a lányt, a nyakával játszott, míg a másik karja a lány combjára nehezedett. Biztos azt gondolták, hogy kurva. „Menekülj ebből a helyzetből!” – hallotta ismét az anyja hangját.

Rendelt egy második kört dupla konyakkal, és a falon lévő órára pillantott. A percek lassan múltak.

Hamarosan elhagyja Rómát Toszkána felé, ahol a legfontosabb ellenálló csapattal kell felvennie a kapcsolatot. Már ha létezik egyáltalán ez a megbízható partizánosztag. Angliában senki nem tudta biztosan. Ha úgy ítéli meg, hogy létezik vagy léteznek, akkor ő lenne az összekötő a szövetségesek és az ellenállók hálózatai között. Nagyon kockázatos akció volt, és a britek gyakorlatilag lehetetlennek vélték, hogy találnak olyan olaszt, aki hajlandó a Különleges Hadműveletek Végrehajtó Egysége ügynökeként visszamenni Olaszországba, hogy segítse a kémkedést, szabotázst vagy a felderítést. Maxine ugyanakkor ugrott a lehetőségre, hogy megtalálja és kipuhatolja a „resistenza” stratégiai terveit.

Minimális kiképzést kapott, ahogy azt az összekötő tisztje, Ronald is kifejtette. Nem úgy, mint azok a KHVE-ügynökök, akiket Franciaországba küldtek. Olaszországot csupán szeptember elején foglalták el, és pár héttel később, októberben, őt már be is szervezték. Kétségkívül rohammenet volt, de kellett nekik az ember a terepen, hajmeresztő gyorsasággal.

A férfi szorította a combját. Maxine kificánkolta magát a szorításából, valami jelentéktelen semmiségről csacsogva, olyan melegen mosolyogva, ahogy csak tudott. Az öregember látványa, ahogy ott feküdt az árokban, és a düh, amit emiatt érzett, tovább tüzelte Maxine-t. Egy gondolat formálódott a fejében; akár működhetne is, és talán ez az egyetlen esélye.

Látta, hogy a fiú őt bámulja. Összeszedte minden bátorságát, és megcirógatta a fiú nyakát. – Csak kimegyek a mosdóba.

A fiú bizalmatlan pillantást vetett rá.

Maxine minden bár hátsó kijáratát ismerte – elvégre bármelyik pillanatban szüksége lehet egy menekülőútra. Ő pedig elég ravasz volt, hogy a Via Tasso környékét elkerülje, ahol a náci SS- és Gestapo-főhadiszállás volt. Itt legalább negyvenöt percnyire volt onnan. Kisurrant a hátsó udvarra, elhaladt a mosdó mellett, lehorzsolta a kezét, ahogy átmászott az alacsony falon a szomszédos udvar felé, majd át egy törött kerítés felett a sikátorba, ami az utcával párhuzamosan futott. Felkapta a táskáját a rejtekhelyéről, és rohant vissza az öregemberhez. Segített neki a talpára küzdeni magát, és megtudta tőle, melyik palazzóban lakik. Szerencsére közel esett ahhoz a helyhez, ahova Maxine is tartott.

– Sietnünk kell! – súgta neki gyorsan. – Jönni fognak értünk.

Elindultak, de ennyire gyenge lábakon a férfi csak csoszogni tudott, nyögdécselve mindvégig. A lány próbálta lecsendesíteni a férfit, de gyötrelmesen lassan haladtak. Ahogy befordultak a sarkon, szerencsére már abba az utcába értek, ahova tartottak. Valaki kiáltott mögöttük valahol, visszhangzott az ürességben. „Ó, istenem! Ezek már ők lehetnek?”

Elhagytak néhány épületet, és egy palazzóhoz érkeztek, amelynek vaskos faragással díszített és szegecsekkel kivert faajtaja kicsit nagyobb volt a szokásosnál. Ez az? A lány nem tudta, de már közel kellett lennie. A fiúkkal most már a nyomukban benyomta az ajtót. Hála istennek kinyílt. Félig vitte, félig húzta a nyöszörgő férfit az ajtón keresztül. A belső udvarban az ajtónak dőlt, és rátapasztotta a kezét a férfi szájára. A lélegzete túl gyors és túl hangos volt, és hatalmas könyörgő barna szemekkel nézett rá, nyilvánvalóan attól félt, hogy most ő is bántani fogja. A lány megrázta a fejét, és összeszorította a száját a csizmák kopogása hallatán. Az idegei pattanásig feszültek, ahogy odakint a három férfi veszekedett. Majdnem egymás torkának ugrottak, ahogy a palazzo felé haladtak. Az egyik ragaszkodott hozzá, hogy menjenek vissza, de a vezetőjük kijelentette, hogy biztosan erre jött a lány. Maxine összeszorította a fogait, ahogy hallgatta a gyalázatos dolgokat, amiket vele fognak tenni, amikor elkapják. De meddig bírja az öreget csendben tartani? Füst szagát érezte, nemcsak azt a szokásos, kellemetlen füstöt, ami mindig körüllengi Rómát, és visszatartotta a lélegzetét. A fiúk cigarettára gyújtottak, és továbblődörögtek, hogy valami új „szórakozásba” botoljanak. Vagy lehet, hogy tudták, hogy ott van? Nem lenne képes sokkal tovább függőlegesen tartani az öregembert, sem megakadályozni, hogy felkiáltson. Nem merte mozdítani az öreget. Az utca túl csendes volt, meghallanák őket.

Maxine feje dübörgött a várakozás feszültségétől, de küzdött, hogy hosszan és lassan lélegezzen. További öt perc után a fiúk úgy döntöttek, hogy másfelé indulnak. Az udvaron belül Maxine gyorsan a földszinti ajtó felé húzta az öreget, aki intett, hogy az az övé. Egy nő nyitott ajtót, és elnyomott egy sikolyt, amint meglátta a vért a férfi elnyűtt kabátján és a vágásokat, sebeket az arcán.

– Mio Dio! Mindig mondom neki, hogy ne menjen ki sötétedés után, de egy makacs, öreg bolond. Köszönöm, hogy visszahozta!

Maxine azt motyogta, hogy semmiség, majd azt kérdezte: – Tudja, hol lakik Roberto és Elsa Romano?

– A szomszédban. Legfelső szint.

Maxine óvatosan kiosont, és bement a szomszédos épületbe, majd fel a márványlépcsősoron a legfelső emeletre.

Rómát szeptember 11. óta tartották megszállva a németek. Elfoglalták a telefonközpontot és a rádióállomást, és mivel fogytán volt az üzemanyag, az emberek attól féltek, hogy hamarosan áram sem lesz. Bár egy bejelentésben „nyílt városnak” nyilvánították Rómát, azt ígérve, hogy a hadsereg nem özönli el a központot, Maxine tudta, hogy ez nem igaz. Látta őket fel-le menetelni a Via del Corsón, nem más céllal, mint hogy megfélemlítsék a lakosokat.

Most, hogy az ajtó résnyire kinyílt, Maxine elsuttogta a jelszót, és egy öreg, ősz hajú nő beengedte egy sötét előszobába, majd intett neki, hogy menjen tovább a folyosón. A nő azt mondta, hogy őt Elsának hívják, és bevezette egy szobába, amit csak gyertyák és olajlámpák világítottak meg. Lakályossá tették a helyet a magas mennyezet és a hideg ellenére. Maxine megborzongott.

Valaha impozáns szoba volt ez, és bár a bútorok elhasználtak voltak, Maxine biztos volt benne, hogy korábban sok pénze volt az itt lakóknak. Körbepillantott a szobában: öt összeszűkült szempár nézte őt. Természetes, hogy elsőre, ösztönből, nem fognak megbízni benne.

– Üdv! – mondta, és letette a táskáját. Összefogta a haját, és leült az üres székre a nagy ebédlőasztal mellett, amin összetűzött papírok voltak hanyagul szétpakolva.

A nő a sérüléseit nézte. – Mi történt a kezével?

Maxine a nadrágjába törölte a kezét. – Semmiség. Elnézést, hogy elkéstem. Épp megúsztam egy kis perpatvart.

Maxine vagyok. Én…

Épp belekezdett volna a meséjébe, de úgy látta, jobb, ha elhallgat, és nem mond többet a történtekről.

Az összegyűlt nők és férfiak közül páran bólintottak.

Egy méltóságteljes férfi rámosolygott, de amikor megszólalt és Maxine felé nyújtotta kezét, látszott, hogy az remeg. – Én Roberto vagyok, Elsa férje – mondta. – Ez a lakásunk. Nagyon dicsérték önt. Gondolom, nem látta senki idefele. Igaz?

Maxine nem adott egyértelmű választ. Elsa magabiztos volt, de a férjének megint megremegett a keze, ahogy felvett egy köteg papírt. Mind aggódó pillantást, vetettek egymásra, amikor egy gépfegyver hangja behallatszott a szobába.

Elsa megrázta a fejét. – Nem a közelből jön.

Lehet, hogy nem, de Maxine örült, hogy reggel már Toszkána felé fog tartani.

Roberto elmagyarázta, hogy ezek a papírok azok a kész röpiratok, amiket a helyi Nemzeti Felszabadítás Bizottsága készített, és aminek ő is a tagja volt.

– Akkor alakítottuk a bizottságot, amikor a németek a várost védő csapatainkat szétlőtték, és bevezették a náci statáriumot – mondta.

– Most a londoni rádió híreit terjesztjük – tette hozzá Elsa. – Tudja, hogy be van tiltva?

Maxine megerősítette, hogy tudja.

– A partizánok információit az olyan földalatti sajtót használva továbbítjuk, mint a L’Unità és a L’Italia Libera.

– És a nyomdagép?

– Arról csak páran tudnak.

Maxine körbepillantott az egybegyűlteken, és egy férfi kivételével úgy látta, hogy mind értelmiségiek. A férfi félhosszú, sötét haja és enyhén borostás megjelenése alapján partizánnak tűnt, egyedül az öltöny nem illett a képbe, amit viselt. Lehet, hogy katona volt? A férfi észrevette, hogy Maxine őt nézi, felvonta a szemöldökét és rákacsintott. Maxine állta a tekintetét. Nagyon különleges szeme volt. Karamellszínű íriszek, tele értelemmel és élettel. „Veszélyes, izgalmas szemek” – gondolta a lány. Az arca szögletes volt, és a lány észrevette a sétabotot, ami a széke mellett állt. Nagyon sok elveszett lélek bujkált Rómában, beleértve a brit hadifoglyokat, akik elmenekültek, vagy akiket olyan olasz katonák engedtek el, akik már nem harcoltak a németek oldalán. A férfi most Maxine-t nézte. Nem tűnt brit szökevénynek.

Egy pillanattal később Maxine észrevette, hogy Roberto még mindig a válaszára vár, vagy arra, hogy ő tegyen valamit. Még csak nem is figyelt a kérdésre, ha egyáltalán volt kérdés.

– Elnézést – mondta, felvett egy röplapot, beleolvasott, és Robertóra nézett. – Azt akarja, hogy ezeket magammal vigyem?

– Ennyi erővel, akár igen. Úgyis észak felé fog menni.

– Inkább én, mint egy staffetta?

– Jelenleg bonyolult lenne a szokásos futárokkal. Adja át a partizánoknak, hogy terjesszék, ahol csak tudják. Tudja, hova kell mennie?

– Még nem. Az összekötő tisztem az ön címét adta meg, és hogy mikor legyek itt. Azt mondta, öntől kapok további utasításokat.

Maxine nem említette a brit rádiós munkatársat, akivel Toszkánában kell felvennie a kapcsolatot. Ez az információ csak a legszükségesebb esetre volt. Azt is a tudtára adták, hogy Olaszország nem Franciaország, az ellenállás szanaszét van szóródva, ami azt jelenti, hogy rendkívül nehéz lesz kitalálni, hogy hol és hogyan lehetne őket fegyverekkel és lőszerekkel ellátni.

– El kell mennie Toszkánába, a Castello de’ Corsiba – mondta Roberto. – A majorságban keresse Sofia de’ Corsit. Ha megmondja neki, hogy mi küldtük, el fogja szállásolni önt. Lehet, a férje is ott lesz, Lorenzo de’ Corsi. Vele is beszélhet, de lehetőleg először Sofiát keresse.

– Sofia nem tudja, hogy érkezem?

– Nem egészen. Mondja el neki, hogy miért jött, de a castellón kívül ne mondjon senkinek semmit. Sofiának elmondhatja az igazi nevét, de amúgy használjon álnevet. Ki van dolgozva a fedősztorija?

– Igen. Azt gondoltam, hogy azt fogom mondani az embereknek, hogy arról írok, hogyan érinti a háború a hétköznapi férfiakat és nőket. Tudja, valamikor újságíró voltam. De az összekötő tisztem lebeszélt az egész ötletről.

– Jól tette. Főleg, ha éppen németekbe „ütközne”. Azt gondolhatnák, hogy kém – mondta Roberto, majd folytatta. – Marcótól tudjuk, hogy a toszkán partizánok elég sokfélék. Képzetlenek, vakmerők, dühösek.

Maxine látta, hogy Marco – a fiatalember a karamellszínű szemekkel – erőteljesen bólogat, és Maxine rámosolygott. Tehát a férfi tényleg partizán.

– Marcóval fog együttműködni, és ő mindenben a segítségére lesz – folytatta Roberto. – Amint kiderül, hogy valójában mennyire életképesek a csapatok, hányan és hol vannak, kik a vezetőik, mi el tudjuk juttatni az információt az ön szövetséges összekötő tisztjéhez, vagy egyenesen rádión átküldjük neki a KHVE helyettes főhadiszállására, délre.

– Most úgy gondoljuk, hogy a brit rádiózás és az állomások több helyen is meg fognak szűnni – mondta Marco. – Villámgyorsan ki kell terjesztenünk a partizánok kommunikációs hálózatát, mert a szövetségeseknek szükségük van ránk.

– Számíthat rám – bólintott Maxine.

– És a családja eredetileg hova valósi? – kérdezte Roberto.

– Toszkánába. Otthon mindig olaszul beszéltünk, az iskolában pedig angolul.

– Nem rossz a kiejtése. A németek nem fogják tudni megmondani, hogy New Yorkból jött, bár lehet, a helyiek észre fogják venni.

Maxine rámosolygott. Nem mondta el neki, hogy amikor csak Toszkánára gondol, rögtön az édesanyja jut eszébe, és belesajdul a szíve. Mélyet sóhajtott, remélve, hogy jól döntött, hogy ide jött. Az egész családja ellenezte, de ő Angliába hajózott mint az Egyesült Államok hivatalos tudósítója. Aztán egy elhanyagolt hotelszobában, Bloomsburyben, minden megváltozott. A hírügynökségnél, ahol dolgozott, valaki egy levelet hagyott neki, amiben csak egy időt és egy helyet jelölt meg, és a személy nevét, akivel találkoznia kellett. Egy bizonyos Ronald Carter. A levél fejlécén a brit kormány Titkosszolgálatok Közötti Kutatóintézetének a hivatalos pecsétje volt. Maxine-nak ez nem mondott semmit, és az első interjú során a magas, sötét szemű, kifejezetten jól öltözött Ronalddal továbbra is homályban maradtak a dolgok. Ronald elmondta, hogy a Bevándorlási Hivataltól kapta az információkat Maxine-ról. Ők irányították és világították át a menekülteket, intézték a kilépési engedélyeket és egyéb hasonlókat.

Ronald hunyorított, és azt mondta: – Többet akarok tudni magáról.

Maxine azt hitte, a brit munkavállalói engedélyét vonják éppen vissza, és hamarosan hazaküldik. De a második, hosszadalmas, kutakodó találkájuk alkalmával – amikor a férfi szinte vallatta Maxine-t önmagáról, az állampolgári hűségéről, az olasztudásáról – végül megértette, hogy mit is akar a férfi valójában. Ő maga is két nyelvet beszélt, és az interjú fele olaszul zajlott.

– Fiatal olasz állampolgárokat toborzunk mind Amerikában, mind Londonban a megfelelő személyiséggel és hozzáállással, hogy kiképezzük és titokban gyorsan bevethessük őket Olaszországban – mondta komoly hangon.

Ezután elmagyarázta, hogy ha Maxine belemegy, az angol csapatokkal hajón fog érkezni Dél-Olaszországba vele együtt. Ezt követően ejtőernyővel fogják Róma mellett ledobni. Partizánok fogják a városba vinni, de onnantól magára marad.

Ez után a megbeszélés után elküldték egy kéthetes ejtőernyős akadémiára, ahol három ugrás után vizsgázott, kitűnőre. Rémisztő, de egyben fantasztikus is volt. Több kiképzés is következett, amelyek során gyakorlásként titkos megbízásokat kellett teljesítenie. Maxine végig megőrizte a hidegvérét, és most itt volt. A szülei erről semmit sem tudtak.

– Mellesleg – mondta Roberto, félbeszakítva Maxine gondolatait, és visszarántva őt a jelenbe – ruhát kell majd viselnie.

– Miért? Én motoron fogok felutazni.

– Igen, de ha ruhát visel, be fog olvadni a toszkán nők közé – mondta. – Elsa?

Elsa felállt és kiment a szobából, Maxine pedig az ellenérzésével viaskodott. Bár magas volt, hosszú lábakkal és olyan alakkal, amelyért bármely lány gyilkolni tudott volna, Maxine szívesebben hordott nadrágot, hogy kerülje a feltűnést.

Elsa egy halom ruhával tért vissza.

Roberto röpiratokkal tömött meg egy viharvert bőrtáskát.

Amikor befejezte, Maxine fogta a táskát és a ruhákat. Elsa jelezte neki, hogy a hálószobában kellene átöltöznie. Mialatt Maxine felvette az egyik ruhát, hallotta, hogy a szobában lévők suttognak. Közelebb ment az ajtóhoz, de így sem értette, mit mondanak. Amikor a fejkendőt kötötte meg éppen, szegecses csizmák dobbanása hallatszott az alsó szintről. Majd a gépfegyver fülsüketítő hangja következett, és hangos dörömbölés a lakások ajtaján.

– Jézusom! Az istenért, mi ez?!

Elsa az ajtóhoz rohant. – Gyorsan! Használja a tűzlépcsőt, és adja oda ezt a dobozt Sofia de’ Corsinak! Ő a lányunk, és a villában lakik, azaz a majorházban Castello de’ Corsiban. Mondja meg neki, hogy az édesanyja és az édesapja az édességekre emlékezteti őt. Ez fontos.

– Persze. De magukkal minden rendben lesz?

Elsa bizonytalan mozdulatot tett a kezével. – Azt hiszem, a nácik elveszik a házunkat.

– Maga tudott erről?

– Figyelmeztettek bennünket.

– Az ég szerelmére, miért nem mentek el?

– Nem akartuk elhinni. Egyikünk sem akarja soha elhinni.

Mindketten hallották a harsány német hangokat utasításokat vakkantani, majd a nőket jajveszékelni, ahogy az ajtók beszakadtak.

– Ugorjon át a korláton az alsó teraszra ez alatt a szoba alatt, és ott lesz a tűzlétra! – Maxine kezébe lökte a táskát. – Pénz is van benne.

– És a motor?

– Elég megviselt, de ott van, ahol megállapodtunk. Menjen a castellóhoz először, de ne felejtse, hogy tíz nap múlva a Caffè Polizianóban kell lennie Montepulcianóban, hogy találkozzon Marcóval, akit az előbb látott. Reggel tízre mindenképpen érjen oda! – Ezután egy új jelszót suttogott Maxine fülébe, és a hüvelykujját felemelve sok sikert kívánt.

– Benzin? – kérdezte Maxine.

– Igen. Menjen!

Maxine átdobta mindkét táskát a vállán, és a korlát felé futott. Hirtelen izgalom öntötte el, és minden idegszála megfeszült. Ez az egész furcsán, jólesően izgalmas volt, és szinte vibrálni kezdett.

Negyedik fejezet

Castello de’ Corsi

Míg Sofia a férjével töltötte az estét, Carla, a szakácsnőjük a kendőjét igazgatta, hogy ne érje a nyakát a huzat ezen a vaksötét éjszakán, és elhelyezkedett a szélben az ajtó mellett. Nyolcan gyűltek össze a lánya házában a két fenti, hideg szoba egyikében. Miután a hároméves Alberto végre elaludt, a nők munkába fogtak. Sara gyapjút sodort, Federica lefejtette a gyapjút az orsóról, a többiek az asztal körül zoknikat és takarókat kötöttek. Egy olajlámpa világította meg a szobát, és az ablakot befedő takaró biztosította, hogy a zsalu rései között semmi fény ne tudjon kiszökni. A csattogó kötőtűk és a rokka pergésének ritmusa fokozatosan simult bele Sara hangjába, ahogy nagyon halkan elkezdett énekelni. Mivel a férjeik és fiaik mind a háborúban voltak, senki nem tudta, ki hol van, és nagyon magányosak voltak. Ez az együtt töltött idő melengette a szívüket. A kötögetés és együttlét kovácsolta össze őket a kijárási tilalom ellenére végzett munkák során. Ha nem tették volna, akkor az erdőkben bujkáló férfiak megfagytak volna a rájuk váró hideg télben.

Amint a fegyverszünetet aláírták, a katonák nem harcoltak tovább a szövetségesek ellen. Elhagyták az olasz hadseregben betöltött posztjaikat. Mindent kockára tettek, csak hogy hazajussanak. Később viszont, amikor a németek elfoglalták Olaszországot, ők igényt tartottak a katonákra. Azt akarták, hogy nekik dolgozzanak Olaszországban vagy Németországban a táborokban. Sok férfi az erdőkbe, hegyekbe menekült, és a partizánokhoz csatlakozott. Sokuk soha nem is akart harcolni a németek oldalán, de besorozták. Néhányan senki oldalán nem akartak harcolni, és sokaknak egyszerűen elegük volt a fasizmusból. Vidéki férfiak tömegei támogatták a kommunista mozgalmat egyre növekvő számban. Így most nemcsak a világháború zajlott, hanem polgárháború is azok között, akik támogatták a fasisztákat, és akik nem.

Carla rápillantott Annára, az idősebb lányára. Huszonöt éves, magas és erős nő volt, de egyben karcsú is. Nem úgy, mint Carla, akin erősen meglátszott a már majdnem ötven év. Szegény Anna férje, Luigi, ő már elment. Megfulladt, amikor a hajója, a Zara elsüllyedt 1941-ben. Annának azt mondták, hogy Luigi olyan bevetéseken vett részt, ahol brit hajókat fogtak el a Földközi-tengeren. A Zarát, az olasz haditengerészet részére épített nehézcirkálót egy brit légitámadás során harcképtelenné tették, majd később egy ádáz éjszakai csatában a brit földközi-tengeri flotta elsüllyesztette.

– Gabriella a helyén van? – kérdezte az egyik félénkebb nő. Carla elképzelte csinos, telt idomú, tizenhat éves lányát a konyhában összegömbölyödve Benivel, a kis háromlábú kutyájával, ahogy mindketten a ház egyetlen tüzénél melegednek. Gabriella addig nyúzta Carlát, hogy hadd legyen az őrszemük a sípjával – ami olyan élesen szólt, hogy még a holtakat is felébresztette –, hogy végül Carla beadta a derekát.

– Van bármi friss híred a férfiaktól? – kérdezte Annát az egyik nő.

A szobában lévők tudták, hogy Anna staffetta, a partizánok hírvivője, még ha Carla és Anna ritkán beszéltek is erről. Bár a falubeli nők mind baráti viszonyban voltak, valójában sohasem lehetett az ember biztos a másikban. Például itt a tér sarkán lakó öreg mama, Maria, akinek az unokája, Paolo nemrég állt be Mussolini feketeingesei közé. Ők a nemzetbiztonság önkéntes polgárőrei voltak, nem a hadseregé, és most senki sem tudta, hogy Paolo hol van. A háború elején sok férfi bevonult hivatásos katonának vagy a tengerészethez, és az emberek többé-kevésbé elfogadták a sorozásokat, de a fasiszta feketeingesek brutalitása a saját embereik ellen, az egészen más dolog volt. Őket gyűlölték leginkább a vidékiek Toszkánában.

– Nincs üzenet – mondta Carla, mielőtt Anna válaszolni tudott volna. Érdes, vidéki hangja suttogó és mély volt.

– Melyikeket utálod jobban? – kérdezte Federica. – A németeket vagy a feketeingeseket?

A szoba elcsendesült pár pillanatra.

– A feketeingeseket – mondta Sara. – Láttam a városban, hogy bárkit az árokba löknek, aki nem tetszik nekik. Még a terhes anyákat is. Öreg, fiatal, nem számít.

– Azt hiszik, bármit megtehetnek, amit csak akarnak.

– Azért, mert megtehetnek bármit, amit csak akarnak. De higgyetek nekem, még nem láttuk a nácik legrosszabb oldalát!

Ahogy a nők suttogtak, Carla gondolatai az étel körül forogtak, mint ahogy oly sokszor. Holnap elmegy vad gombát szedni, és rizottót készít belőle. Meg gesztenyéből. Vad póréhagymát, fűszereket és bogyókat is ettek a farmon dolgozók a szűkös időkben. Göndör hajú kisfia, Aldo pedig hamarosan kimegy vadászni a megmaradt vaddisznókra.

Hangos kopogás hallatszott a bejárati ajtónál, majd egy fülsüketítő sípolás.

– Gyorsan, fújd el a lámpát! – mondta valaki.

Carla érezte mindannyiuk félelmét, miközben a teljes sötétségben, kiszáradt szájjal, összeszorult torokkal hallgatták az utcáról beszűrődő, harsány férfihangokat. Feketeingesek, semmi kétség. Egy kicsit mulatoznak. A németek nem kockáztatták meg, hogy éjszaka sötét sikátorokban mászkáljanak egy toszkán faluban.

„De ha a feketeingesek bejönnek és elkapnak, hogy a partizánoknak segítesz…!”

Carla hallotta a bejárati ajtót nyílni és csukódni, majd pedig egy férfi hahotázását kintről, amit egy nő nevetése kísért. Gabriella? A lánya az? Biztos nem.

Ötödik fejezet

Pár nap elteltével Sofia búcsút intett Lorenzónak, aki pár napos útjára indult. Füttyentve visszahívta a kutyákat, mindkét barna-fehér olasz vizslát. Néha Bracco puskakutyának nevezik ezt a fajtát, bár ezek már túl öregek a vadászathoz. Épp most hallották, hogy Chiusit, egy ősi falut Umbria határán, lebombázták a szövetségesek, és ez a végzet kitörölhetetlen érzését hozta mindannyiuknak. Montepulcianótól délre, ötven kilométerre történt, de akkor is.

Csípős hideg volt, olyan ragyogó égbolttal, hogy szinte fájt tőle a szeme. A föld ropogott a talpa alatt, ahogy maga mögött hagyta a falut határoló falakat, ahol a galambok civakodtak. Az erdő felé indult. A köd fehér óceánja fedte a tájat a lába előtt heverő völgyekben, így csak a dombok tetején lévő fák csúcsait látta, mint szigeteket az óceánban.

A gesztenyeerdőben a szüretelők már dolgoztak. Beérett a termés, a fák ágait lehúzta a rengeteg gesztenye, ami most már a fő táplálékuk volt. A nők szárították és darálták le a gesztenyét, hogy lisztet készítsenek belőle kenyérhez, pane d’alberóhoz, fa alakú kenyérhez, amit vízből, élesztőből és gesztenyéből csináltak. Megpörkölték, hogy jobb ízt adjanak vele az őrölt árpakávénak. Caffe d’orzo. Sofia jobban kedvelte, mint a cikóriakávét. Mióta a kormány mindent megmozgatott, hogy semmilyen import ne jusson be az országba, senkinek nem volt rendes kávéja. Egyesek azt mondták, hogy a kávé hiánya valójában a Nemzetek Szövetsége által Olaszországra kivetett embargó miatt volt. Akárhogy is, a gesztenyeleveleket a malacoknak és a csirkéknek adták, legalábbis azok, akiknek még voltak állataik.

Sofia és Carla az élelmiszer egy részét elrejtette, nemcsak hogy a majort el tudják látni, hanem a falubeliek megsegítésére is. Ez az ő titkuk volt. Miután Sofia megkapta Schmidt parancsnok levelét, megkérte Carla fiát, Aldót, hogy építsen egy vékony falat a nagy éléskamrájuk végébe. Mióta otthagyta az iskolát, Aldo volt az ő ezermesterük. Így most az álcafal mögött tárolták a szárazbabot, befőtteket, házi salamét és sajtot, szárított vaddisznóhúst és gabonát. Így, még ha német csapatokat is szállásolnak el náluk, azok akkor sem fognak mindent elpusztítani.

Sofia arra a hétre gondolt, amikor a nyáron befőztek. Ez volt az egyetlen alkalom, amikor Carla megengedte neki, hogy a lányaival együtt a konyhában dolgozzon, Annával és Gabriellával. Olyan alkalom volt ez, amikor tevőlegesen is hozzá tudott járulni, mert hát mi lehetne hasznosabb, mint mindannyiuk számára ételt készíteni. A pozíciót és a státuszt felfüggesztve ő is az asszonyok egyikévé vált, és bár más esetekben igyekezett megmaradni „contessának”, örült, hogy most nem kell viselkednie. Élvezte a fesztelenséget, a füge, őszibarack, cseresznye és paradicsom előkészítését befőzésre. Lorenzo nem tudott erről. Az ő családja nemes földbirtokos volt évszázadokon át, és őt abban a hitben nevelték fel, hogy mindenkinek tudnia kell a helyét. Bár Lorenzo sem ragaszkodott a formaságokhoz, és rendkívül jó ember volt, így is egy kicsit jobban tudatában volt a rangjának, mint Sofia. Ő nem úrilányként nevelkedett, számára ez mást jelentett.

Paprikát, répát és káposztát is eltettek, s a konyhából csak úgy dőlt a pára, a színek kavalkádja és a termések zamatos illata. Az alatt a pár nap alatt nevettek és énekeltek, és szinte el is felejtették a háborút.

Most, amint épp elérte a gesztenyeerdőt, a nők már javában dolgoztak. A férfiak mind távol voltak, így a munka a nőkre maradt az idősek és a kisfiúk segítségével. Az egyik gazda felesége, Sara, intett neki, és kérte, hogy vigyen fel egy zsák gesztenyét a házhoz Carlának. Sofia jól ismerte őt. Tudta, hogy két levelet kapott, két különböző veszteségről: a bátyjáról és a fiáról. Elgondolni is képtelenség ezt a rengeteg fájdalmat, de az asszony csak kitartott. „Néha megvan az előnye annak, ha az embernek nincs gyereke” – gondolta Sofia gyászosan, majd egy pillanatra megragadta Sara kezét, elvette tőle a zsákot, és elindult.

Amikor visszaért a castellóhoz, elsurrant a ház oldalánál, végigsétált a kert narancsfákkal, leanderbokrokkal és a konyhaajtót őrző, kis gránátalmafával szegélyezett részén. Érezte a sülő kenyér illatát. Sosem szokta innen megközelíteni a konyhát, de most, hogy ő is foglalkozott a zöldségekkel – káposztával, hagymával, spenóttal és édesköménnyel –, gyakrabban járt be erről az oldalról. Carla zaklatottabbnak tűnt az utóbbi napokban, és Sofia remélte, hogy az új gesztenyeszállítmány majd felvidítja.

A tágas konyha nagy, tölgyfa gerendás mennyezetével, antik, járólapos padlójával, világoszöld szekrényekkel borított falaival és a közepén álló hatalmas, kopott asztalával mindig is a nyugalom, a béke szigete volt. Egy pár bőr karosszék állt a tűzhely két oldalán lévő falmélyedésben, és ahogy a zsaluk félig csukva voltak, először nem is vette észre, hogy valaki ott ül hátradőlve az egyik karosszékben.

Carla a tűzhely mellett állt, a haja szorosan hátrakötve, a szokásos fehér kötényében az egyik formátlan gyapjúruhája felett. Épp morgolódott. A sütőrácson kelő tésztahalom láttán Sofia azt gondolta, hogy a szakácsnő már alig várja, hogy nekiláthasson dagasztani. Carla nagydarab nő volt, akinek az érzelmeit nem kellett szavakba öntenie: szigorúan összefont karja mindent elmondott. Sofia kérdő pillantására vágott egy grimaszt.

Aldo mindeközben az ajtóban állt, a fejét vakarta. – A falu szélén találtam. Csak annyit mondott, „castello”, aztán nagyon furcsa lett, mielőtt elájult volna.

– Castello? Mi? Ránk gondolt?

Carla felhorgadt. – Ki másra?

Sofia Aldóra nézett, és azon gondolkodott – mint mostanában mindig –, hogy micsoda szívtipró lett a fiúból. Jóképű legény, fekete szemekkel, hosszú szempillákkal, vastag ajkakkal és sötét szemöldökkel. Lelkes és vidám volt, és Sofia mindig felvillanyozódott, amikor csak meglátta.

A fiú félresöpörte a szeméből göndör, barna haját. – Azt gondoltam, biztos a mi falunkra gondol.

Sofia közelebb sétált a karosszékben ülő férfihoz, hogy szemügyre vehesse az arcát. A kutyák egy lépéssel előrébb óvatosan körbeszaglászták a férfit, de amikor látták, hogy az nem reagál, unottan eloldalogtak. A férfi szemei csukva maradtak, a haja csapzott, jobb arca egy gyulladtnak tűnő vágástól bedagadt. Ekkor vette észre a kabátjára száradt vért. Amikor megkérdezte, hogy kicsoda, a férfi szempillái megrebbentek egy pillanatra, majd amint kinyitotta a szemét, olyan kék szempár nézett rá, amilyet még sosem látott.

– Ki maga? – kérdezte újra.

A férfi a torkához nyúlt.

– Vizet, Carla! Adj neki vizet!

Carla morogva öntött egy pohár vizet, és a férfi cserepes ajkához érintette. Miközben lenyelte a vizet, Sofia gondolatai kavarogtak. Mi van, ha német katonaszökevény? De aztán meglepetésére a férfi akcentus nélkül szólalt meg, hibátlan angollal.

– James – mondta elhaló hangon – a nevem.

– Meg tudja mondani, hogy mi történt magával?

A férfi szemei becsukódtak. Vajon elaludt?

– Szerintem angol lehet – mondta Sofia Carlának.

– Na, már csak ez hiányzott nekünk! Ahogy mondtam, motyogott, amikor Aldo megtalálta a fatárolóban, a falakon túl. Aldo azt mondta, nem hangzott németnek, de nem volt benne biztos.

– Orvosra van szüksége.

Carla elhúzta a száját.

– Tudom. Tudom.

Makacsul bámult Sofiára, de aztán meglágyult a tekintete. – Gondolom, egyelőre betehetjük Gabriella szobájába. Ő meg majd velem alszik. Az ajtón van zár, szóval nem tud senkit bántani. Aldo meg Annával alszik majd. Ő szereti a társaságot.

Sofia megértően rámosolygott. Carla valaha gazdafeleség volt, massaia, aki aztán később naponta feljárt a majorságba főzni nekik. Később, amikor a férje, Enrico megbetegedett, és már nem tudott dolgozni, Sofia mindkettejüket felhozta, hogy a négy nagy szobában lakjanak. Egyik szoba a földszinten volt, amit most Gabriella használ, és három másik az első emeleten, ami a majorság részben használaton kívüli részére esett, a saját lépcsőházával együtt. Ezek a régi gazdasszony szállásához tartoztak, de ő közben megházasodott és a faluba költözött, így a szobái megüresedtek. Természetesen Carla mindhárom gyereke jött vele, és Anna most részidőben vezette a háztartást, de ő nem a majorságban aludt. Enrico nagydarab, vidám ember volt, aki nem érdemelte meg a korai halált. Sofia segített az ellátásában, abban az évben, amikor betegeskedett. Később, miután Lorenzónak és neki nem lehetett saját gyerekük, minden anyai ösztönét Carla gyerekein élte ki, különösen Aldón, aki teljesen összetört az édesapja halála után.

Mindannyian úgy ismerték Carlát, mint aki az olykor durva külső ellenére kedves és nagylelkű, és tud fesztelen is lenni, amikor akar. A szeptemberi, ünnepi vacsora emlékei tolultak elő, amikor Lorenzo és Sofia is beszállt a szőlőszedésbe. A hét vége felé fekete felhők lepték el az eget, és ők a szüret után kimerültségtől zsibbadtan másztak fel a házhoz. Aldo ragyogó fehér inget viselt, ami kihangsúlyozta olívaszínű bőrének szépségét, asztalokat rakott ki a térre, és Carla kimosta és kivasalta a kék kockás abroszokat. Pont, mielőtt a németek bevonultak szeptemberben, még rengeteg prosciuttójuk, mortadellájuk, szalámijuk és birkasajtjuk volt a kenyérhez és a borhoz. Amikor egyikük elkezdett hegedülni, a fáradtságnak már nyoma sem volt, és csak táncoltak, táncoltak a csillagos ég alatt. Még Lorenzo is, örömtől, forróságtól és szerelemtől ragyogva pörgette Sofiát körbe-körbe, amíg el nem szédült. Carla hangosan nevetve és felszabadultan táncolt tovább, mint bárki más, míg végül Aldónak kellett őt összeszednie a földről, és gyengéden bekísérte őt a házba. A fiú kedves bája elég volt, hogy bárki szívét megdobogtassa.

Az emlékek tovatűntek, és Sofia a férfira nézett a karosszékben. – Nem úgy néz ki, mint aki bárkit is bántana, vagy bárhova is menne. – Végigfuttatta a lehetőségeket a fejében, de biztos volt benne, hogy orvosi ellátás nélkül a férfi meghalhat. Lorenzo Firenzében lesz a következő napokban, így, ha a férfit valahova el tudják helyezni a következő negyvennyolc órában, az működhetne. Nem akarta Lorenzót is belekeverni ebbe. Neki már amúgy is van elég baja, és lehet, nem értene egyet azzal, hogy Sofia beleavatkozik ebbe.

Carla fanyarul elmosolyodott.

– Gabriella szobájával kapcsolatban… biztos vagy benne?

Carla bólintott. – Aldo majd segít odavinni, ugye, fiam?

Aldo bólintott, és Sofia megint a férfit tanulmányozta. A kosz alatt világosnak tűnt a haja, tehát nyugodtan lehetne német is. „Elég nagydarab is hozzá. Érdekes, hogy mind milyen nagydarabok voltak. Óriások nemzetsége. Ugyanakkor, ha tényleg angol és nem német, akkor lehet, hogy szökött hadifogoly. Annyira elveszettnek tűnt. Honnan jöhetett? Vajon van családja? Felesége? Gyerekei?” Nem tudta nem összehasonlítani ezt a megtermett férfit az ő magas, vékony csontú, arisztokrata férjével. A férfi ruhája annyira jellegtelen és koszos volt, hogy még a színét is nehéz volt megállapítani, bár leginkább egy szürke kabátnak és sötétzöld nadrágnak nézett ki. Óvatosan kihajtotta a kabátját, és amint az átázott ingén meglátta, milyen borzalmasan sok vért veszített a férfi, Sofiának elállt a lélegzete.

Cselekedni kezdett, és kiosztotta, kinek mi a dolga. Carla morgott valamit az orra alatt, de Aldo – bár csak tizenhét éves volt és nem túl nagydarab – elég erős volt, és így hárman együtt átvonszolták a nyöszörgő férfit az előszobán. Az oldalsó, kis hálószobába vitték.

Carla lehúzta Gabriella ágyneműjét, és egy régi lepedőt rakott a matracra. Aldo és Sofia az ágyra emelte a férfit. Nyögött, de nem nyitotta ki a szemét.

– Gabriellának nem lesz ellenvetése?

Sofia zavarba jött, amikor Carla nem válaszolt, hanem a padlót bámulta. Aldo édesen, bocsánatkérően mosolygott, azzal a mosollyal, ami kisfiúként is mindig kihúzta a csávából. „Mennyivel élénkebben ragyogott az élet az ő szemeiben!” – gondolta Sofia. Mindig is így volt. Aztán a fiú megbökte Carlát.

– Mondd el a contessának, mi történt! – mondta. – Mondd el neki!

Sofia egyikről a másikra nézett. – Mit mondjon el nekem?

– Gabrielláról van szó – mondta Aldo aggodalommal és nyugtalansággal a szemében. – Úgy gondoljuk, hogy Gabriella eltöltött egy órát a feketeingesekkel. Azokkal, akik megzavarták az asszonyokat Anna házában a múltkor.

Carla felnézett Sofiára, mintha tanakodna, hogy mit is mondjon. – Most ennek nincs itt az ideje.

– Nem baj. Mondd el később! De most hozz egy lavór forró vizet, Carla, kérlek, és egy pár tiszta rongyot! – mondta Sofia, ahogy az ágy mellett térdelt. – Aldo, tudnál nekem segíteni levetkőztetni ezt az embert?

– Contessa! – ellenkezett Carla.

Sofia hátrafordította a fejét, hogy ránézzen. – Ne légy már olyan prűd! Meg kell tudnom, hol sérült meg. – Carla még mindig olyan megátalkodott képet vágott az ötlettől, hogy az asszonya vetkőztesse le a férfit, hogy Sofia elnevette magát.

– Én fogom levetkőztetni – mondta Carla. – Ha nem haragszik, grófnő, kérem ön hozza inkább a vizet! A