A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Santo Versace: Fratelli. Una famiglia italiana.

Rizzoli, 2022, Milánó

Fordította Lukácsi Margit

A kötetet tervezte Szász Julianna

Minden jog fenntartva.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Copyright © 2022 Mondadori Libri S.p.A.,

originally published by Rizzoli, Milano, Italy

Hungarian translation © Lukácsi Margit, 2024

Hungarian edition © Trubadúr Könyvek Kiadó, 2024

Belívképek © Santo Versace, Alfa Castaldi (14–15. o.), Mario Brenna (25. o.),

Matteo Brogi (27. o.), Andrea Marcato (28. o.), Frederico Caminiti (29. o.),

Gianmarco Chieregato (30–31. o.)

Borítókép © Getty Images / Penske Media

Kiadja a Trubadúr Könyvek Kiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Takács M. József

Korrektor: Kalocsai Judit

ISBN 978-963-656-071-3

gabo.hu

facebook.com/trubadurkiadokft

instagram.com/trubadurkiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Öcsémnek

1

Reggel szokás szerint korán kelek. Azonnal belevetem magam az előttem álló napba. És a következőbe. És a rá következőbe. A jelenben és a jövőben élő ember vagyok. Mindig is így volt.

Szófogadó gyerek voltam, fegyelmezett atléta és lelkiismeretes banki tisztviselő, az volt az első munkahelyem. A calabriai író, Corrado Alvaro szavait vallom, aki így írt naplójában: „A legsúlyosabb kétségbeesés, amely eluralkodhat egy társadalmon, az abbéli kétely, hogy tisztességesen élni haszontalan.”

Mindenkinek megvan a maga meggyőződése, az enyém ez. Igyekszem elkerülni a nosztalgia csábító kelepcéjét, igyekszem meghagyni a múltat ott, ahol van, elhibázott vagy soha ki nem mondott szóáradatával, gyönyörű fénykép-örökségével vagy éppen megbánt gesztusaival.

Mégis, aktív, sőt koromat meghazudtolóan frenetikus jelenemben is előfordul, hogy felbukkannak egy leélt élet emlékei. Azon kapom magam, hogy arra gondolok, mi volna velem, mi volna valamennyiünkkel, ha Gianni még köztünk volna. A rá várt rendkívüli feladatokra gondolok, a terveinkre, melyeket együtt valósíthattunk volna meg, ha egy sorozatgyilkos 40 kaliberes lövedéke meg nem ölte volna.

1997. július 15-én Miamiban bennem is meghalt valami.

Ha gondolatban visszapörgetem az eseményeket, mindent újraélek. Az öcsém elvesztése miatt érzett marcangoló fájdalmat. Az erőszakot, amely a szeretetben, munkában mindig is összetartó családunkat gyászba taszította. A pótolhatatlan űrt, melyet Gianni hagyott a divat világában, de elsősorban oly sok híres és névtelen barát, ismerős életében.

Látom magam belépni a milánói dómba július 22-én, a délután hatra kitűzött gyászszertartás napján. Donatella a karomba kapaszkodik, arcát fátyol fedi. Erőt veszek magamon, erőt adok neki. Emberek vesznek körül bennünket, rengeteg ember, de abban a pillanatban mélységesen egyedül vagyunk.

Amennyire tudom, sem az olaszban, sem más nyelvekben nincs külön kifejezés arra az állapotra, amikor valaki a fivérét vagy a nővérét elveszíti. Nincs olyan szó, mint az „özvegy” vagy az „árva”. Pedig hatalmas fájdalom ez, amit kevésbé ismerünk. Én túlságosan is jól ismerem. Bármennyire is képtelenségnek, szinte regénybe illőnek tűnhet, életemben kétszer is szembesültem ezzel a veszteséggel. A sors kétszer is úgy rendezte, hogy én lettem a legidősebb testvér, akin a felelősség nyugszik, akinek helyén van az esze, akire mindig számítani lehet. Amikor majdnem kilencéves voltam, Gianni meg hét, meghalt a nővérünk, Tinuccia, így becéztük, a keresztneve Fortunata volt, akkor még nem töltötte be a tízet. Ez a tragédia felkavarta a szüleinket, és megviselt minket, kicsiket is.

Nagyon szerettem Tinucciát, és pontosan emlékszem kettőnkre egy különleges napon. Reggio Calabriában nagy hó esett, és a táj hirtelen szokatlan képet öltött. Látom saját magam és őt a házunk teraszán, beöltözve kabátba, kesztyűbe: hógolyókat dobáltunk le az utcára. Egyszerű, gyermeki boldogság.

Amikor hashártyagyulladásban megbetegedett, és magasra szökött a láza, engem és Giannit elküldtek a nagybátyánk családjához. Az orvosok nem tudtak Tinuccián segíteni, és halála hosszú időre sötétségbe borította a napjainkat. Nem sokkal azelőtt költöztünk új helyre, a Correttori utcába, apám akaratából. Így messzire kerültünk a családorvosunktól. Anyám sokáig meg volt róla győződve, ha ez a körülmény nem lett volna, ha a régi lakásunkban maradunk, akkor Tinucciát meg lehetett volna menteni. Folyton sírt, és apánk iránt valami alaptalan haragot érzett.

Bennem ez az egész felgyorsította a gyerekből kis felnőtté válás folyamatát, tréfásan már annak is neveztek, koraérett és koromhoz képest túl komoly voltam. Tinuccia halálával megpecsételődött a legidősebb fivér sorsom, jellemem ez a fájdalom formálta, amelyet annyi idősen fel sem tudtam mérni.

Attól fogva egy életre én lettem az idősebb testvér előbb Gianni, majd később Donatella számára is, aki valóságos áldásként érkezett Tinuccia halála után két évvel, és visszahozta a mosolyt anyánk és mindannyiunk arcára. Bűbájos kislány volt, elfoglalta egy angyal helyét, az első perctől fogva imádtuk, ő lett a dédelgetett kishúg, akire mindenki vigyázott, odafigyelt, és mind elhalmoztuk kedvességgel.

Előbb Tinuccia árnya, majd később Giannié mindig is elkísért, és talán túlságosan is komollyá, szinte komorrá tett, és sokak szemében szigorúvá. Mindig azt mondták rólam, hogy a számok, az üzlet embere vagyok. Ez igaz, de egy vállalkozó gyorsasága és éleslátása mögött ott van, vagy legalábbis ott kellene lennie egy világszemléletnek, etikának, erkölcsi elveknek, amelyeket át kell adnia a köznek. Az én vonatkozási pontjaim mindig is az olyan felvilágosult emberek voltak, mint Adriano Olivetti. Olyan emberek, akik tudtak hódítani, de vissza is adni.

Az olyan, kissé felszínes elképzelés rólam, hogy „nagy teherbírású” vagyok, tehát az erő gondolata, amelyre én is mindig rábíztam magam, Gianni halála után szétforgácsolódott. A gyászfeldolgozás hosszú út volt, nehéz, a mélyben zajlott. Abban a huszonöt évben, ami azon átkozott nap óta eltelt, sokan megkérdezték tőlem, és még most is megkérdezik, miben érzem Gianni legnagyobb hiányát. Hiányzik a zsenialitása, a mosolya, a hevülete, de leginkább a szeretete. A gyógyító idő segített feldolgozni a halálát, és ma már, a jobb napokon képes vagyok erősebbnek érezni magam, mint valaha, mintha az ő állandó jelenléte bennem megduplázná az erőmet.

Gianni búcsúztatásának napján, amikor Donatellával bevonultunk a dómba, a teret nyári fény árasztotta el. Fehér, kápráztató fény. Odabent a fotósok egyfolytában kattogtatták gépeiket, a kamerák elidőztek jó néhány címlaparcon, melyeket fátylak és sötét napszemüvegek árnyékoltak. A kordonok mögül, mint a kifutó vörös szőnyegének két oldalán, tömegek akarták látni az érkezőket: eljött Giorgio Armani, Gianfranco Ferré, Karl Lagerfeld, Valentino, Naomi Campbell, Carla Bruni, Eva Herzigová, Missoniék és Carolyn Bessette, Franca Sozzani és Anna Wintour. Továbbá: Sting és a felesége, Trudie, Elton John és az élettársa, ma már férje, David Furnish. Ott ült mellettük az akkori idők legnagyobb híressége: Lady Diana, akit londoni kirendeltségünk vezetője kísért el, egy hosszú, vörös hajú lány, aki apró léptekkel halad a hercegnő előtt a székesegyházban. Azokban a percekben, amikor mindenki helyet foglal, és mielőtt a dóm főpapja, Angelo Majo elkezdi a misét celebrálni, valami furcsa, valószerűtlen moraj hallatszik. Még belegondolni is nehéz mindenki számára, hogy milyen okból gyűltünk itt össze.

Voltak, akik később szemünkre vetették, hogy valóságos show-t, látványos előadást rendeztünk a gyászszertartásból. Egyszínű divatbemutatót feketébe öltözött résztvevők számára. Don Antonio Mazzi egyenesen vitát szított azzal kapcsolatban, hogy nem lett volna szabad megengedni, hogy egy homoszexuális ember gyászszertartását megrendezzék a dómban. Az író Vittorio Messori keményen fogalmazott, azt írta, nem is annyira gyászszertartás, mintsem inkább egy melegfelvonulás, egy Pride zajlott ott. Huszonöt évvel ezelőtt még távolról sem irányult annyi figyelem a meleg közösségre, mint ma. Más idők voltak, másként érzéketlenek.

Gianni nagyon bátor volt, amikor nyilvánosan vállalta homoszexualitását. Ma úgy mondanánk, „coming out”-olt. Megtette, mindenféle kertelés nélkül 1995-ben egy interjúban, melyet az amerikai meleg közösség lapjának, a The Advocate-nak adott.

Ez a gesztus akár meggondolatlannak is tűnhetett, de nem az volt: Gianni túl intelligens volt ahhoz, hogy ne lett volna tisztában szavai forradalmi erejével, és számított rá, hogy milyen hatást váltanak ki. Mindig is messzebb látott. Akár divatról, lakberendezésről volt szó, akár „az idők szeléről”, mindig egy lépéssel előbb járt, az a belső szabadság adott neki erőt ehhez, amely a kreatív szellemű művészemberek sajátja.

Mindettől függetlenül Gianni Versace megérdemelte, hogy életéhez méltón elbúcsúztassák, szerettei körében, hogy ott legyen vele az élettársa, Antonio D’Amico és a divatvilág nagy családja, meg a jet set tágabb közössége, akik imádták őt. Úgy is mint divattervezőt, úgy is mint embert.

Gabriele Albertininek köszönhetően kaptuk meg az engedélyt, hogy a dómban búcsúztassuk, akit két hónappal azelőtt választottak meg Milánó polgármesterévé. Én magam hívtam fel Miamiból. Ő közvetített a Kúria felé, és megkaptuk az engedélyt.

A gyászszertartás napján a milánói passzázs, a divat utcájának üzletei a gyász jeleként zárva tartottak. Elvittük Gianni hamvait a Comói-tóhoz, arra a helyre, amelyet annyira szeretett, és ahol oly sokat voltunk együtt boldog egyetértésben mindannyian. Mi, testvérek a családjainkkal, apám, unokanővérünk, Nora, aki Reggio Calabriából jött el, Gianni élettársa, számos munkatárs, akikkel a munkában osztoztunk, de sokszor hétvégeken is összejöttünk, és még néhány híresség. Gianni képes volt egymástól nagyon különböző embereket maga köré gyűjteni. Mindenkivel szóba állt, minden érdekelte. Ezért soha nem is lepett meg, hogy nagy művészek, híres zenészek, a társasági élet nagyjai barátjuknak tartják. Igazi barátok voltak, nem nagyvilági látszatfigurák.

Az egyik kép a gyászszertartás napjáról, amelyet soha nem felejtek el, Elton John megtört arca. Balról az élettársa, David Furnish karolta át. Jobbról Lady Diana simogatta a karját szinte anyai gyöngédséggel.

Gianni és Diana néhány évvel azelőtt léptek be egymás életébe, éppen akkor, amikor Diana különvált Károly hercegtől, és elkezdhetett úgy öltözködni, hogy nem kellett tekintettel lennie a hivatalos szerepére, amely megkövetelte, hogy csak brit tervezők ruháit viselje. Anna Harvey közvetített, aki akkor a Vogue brit kiadásának helyettes főszerkesztője volt, és akkortól kezdve Milánóban, a Gesù utcai házunkban volt egy próbababa Diana méreteivel, onnan küldtük a ruhákat a Kensington Palotába, ahol lakott. Sokszor Franca Biagini, a főszabászunk utazott el Londonba másik két szabónővel együtt az utolsó igazítások végett. Olykor maga Gianni ment Londonba. Kölcsönös megbecsülés és segítés jellemezte a kapcsolatukat. Gianni számára az, hogy a földgolyó legtöbbet fényképezett hölgyét öltöztetheti, azzal ért fel, mintha a hírnév Grálját kapta volna meg. Diana számára pedig azt jelentette, hogy Gianni kreációinak szépségét hirdeti, de az újra megtalált szabadságát is jelezte ezzel a világ felé.

Volt egy kritikus pillanat a kapcsolatukban, a Rock and Royalty című könyv megjelenésekor. Mi jelentettük meg ezt a könyvet, benne az angol királyi családról készült képekkel, és köztük olyan nagy fotósok munkáival, mint Richard Avedon és Irving Penn. Diana írt hozzá egy előszót, de ezt később, mivel a könyvben voltak olyan képek is, amelyeket botrányosnak tarthattak volna, és vitákat gerjeszthettek volna a Windsor-családdal, visszavonta. Végül csak egy mondat maradt meg az előszó szövegéből, és a könyv londoni bemutatójára tervezett esemény is elmaradt. Diana mindig is a bulvársajtó célkeresztjében volt, és megriasztotta az őt körülvevő örökké elítélő légkör. De nem szakította meg a kapcsolatát sem Giannival, sem a divatházzal. Ezt bizonyítja az is, hogy eljött Milánóba, előbb az otthon felállított ravatalhoz, és aztán a dómba a gyászmisére.

Alig két hónappal később ő is elment, azon a pokoli nyáron, azon a nyáron, amikor egy világ hullott szét, nem csak a mi számunkra.

Bizonyos értelemben, néhány hónap leforgása alatt hirtelen idő előtt véget értek a kilencvenes évek. Lezárult egy egész korszak, amelyben a Gianni által alkotott divat összetéveszthetetlen nyomot hagyott.

2

„Sugnu papa e papìu.” Szó szerinti fordítás calabriai dialektusból: „Pápa vagyok és pápáskodom.”

Fordítás a családi szótár alapján: „Én parancsolok.”

Gyakran hallottuk ezt a mondatot anyám, Francesca szájából, akit mindenki egyszerűen Francának hívott.

Tréfásan hangzott a szájából ez a mondat, de azért nem nagyon, elég az hozzá, hogy mindannyian engedelmeskedtünk a parancsainak.

Erős jellemű asszony volt, határozottságával és a munkaszeretetével nevelt és főként befolyásolt bennünket. Apja, Giovanni Olandese, aki után öcsém, Gianni a nevét kapta, cipészmester volt.

Nagyapánk formálódását, gondolkodását tekintve anarchista volt, tüntetéseket szervezett, röplapokat terjesztett, fiatalon tizennyolc hónapot ült börtönben, mert kifütyülte a hírhedt Morra tábornokot, aki arról volt nevezetes, hogy a XIX. század végén brutális kegyetlenséggel elfojtotta Szicíliában a társadalmi ellenállás megmozdulásait, a szicíliai fasciók híres felkeléseit. Nagyapámat Lipari szigetére száműzték, ott volt 1914-ig. Van is egy hivatalos iratunk 1914-ből, amelyben a messinai prefektus engedélyezi a hazatelepülését Reggio Calabriába, mert „egy ideje üzleti ügyei nem mennek jól Lipari szigetén az állandó habkőipari válság miatt, mivel a megrendelői legnagyobb részt a Canneto ipartelepen élő kereskedőkből és munkásokból kerültek ki. Olandese jó magaviseletet tanúsított Lipari szigetén, semmiféle megmozdulásban sem vett részt, még kevésbé propagandában, az egykor vallott anarchista nézeteit jó ideje megtagadta, miközben szorgalmas munkásembernek és kiváló családapának bizonyult. Mindezek alapján javaslom Olandese törlését a nyilvántartásból.”

Köztudott, hogy anyám varrónő volt, és Gianni az ő műhelyében kezdett érdeklődni a divat iránt, a színeknek abban a kavalkádjában, abban a szövetsuhogásban: öcsém ott settenkedett a csipkék és azsúrok között, miközben a mama gombostűket tűzdelt a kliensei próbára előkészített ruháiba.

Franca valójában orvos szeretett volna lenni. Sajnos az apja nem engedte, hogy az elemi iskola után tovább tanuljon, mert hiába volt forradalmi gondolkodású férfiú, a női egyenjogúság támogatását illetően némi fenntartással élt. Azt mondta, hogy egy nő nem dolgozhat férfiak között, „az nem való”. Talán az is meghúzódott a háttérben, hogy abban az időben a tanulás pénzbe került, és ő azt nem engedhette meg magának.

Akármi volt is a valódi ok, anyám mindenesetre saját maga döntött úgy, hogy varrónő lesz. Döntése újraírta családunk történetét, és meghatározta annak további sorsát, mert elősegítette Gianni divat iránti elhivatottságának kibontakozását.

Franca egy Reggio Calabria-i szabónőhöz, a „párizsihoz” ment a mesterséget megtanulni, aki azért hívatta magát így, mert Párizsban tanult. Anyám hosszú tanoncidő után, 1940-ben nyitotta meg üzletét a saját nevén: Franca Olandese. Anyám lelkülete, aki nagy munkabírású volt, és nagyon könnyen megtalálta a hangot a klienseivel, az évek során sohasem változott.

Egyszerre volt meg benne a kreativitás, a jó ízlés, a vállalkozószellem és a soha ki nem hunyó igazságérzet, mely abból a szocialista hagyományból eredt, melyet a génjeiben hordozott. Anyám bátyja, Raffaelle bácsikám apjuk halála után, hogy könnyítsen a helyzetén, arra gondolt, hogy belép a Nemzeti Fasiszta Pártba, nagyapánk ezt sosem tette meg, és el is tiltotta ettől a fiait. Anyám így figyelmeztette a bátyját: „Meg ne próbáld!” Raffaele bácsi engedelmeskedett. Francával nem lehetett másként.

Bár ő volt a legkisebb a család lánygyerekei között, mindig ő intézkedett, mindenki érdekét szem előtt tartva ő irányított, igazi őrmesteri stílusban.

Minket, gyerekeit mindig, minden körülmények között megvédett, mert úgy ismert bennünket, mint senki más. Például, amikor Gianni még óvodába járt az apácákhoz (akiket Gianni utált, és „agyatlanoknak” hívott), anyánkat nagy riadalomra okot adó módon bekérették. Az apáca szerint a gyerekre különösen oda kell figyelni, mert máris úgy viselkedik, mint egy kis szexmániás. A vétség bizonyítékai azok a rajzok voltak, melyeket Gianni az akkori filmcsillagokról készített: Sophia Lorenről, Gina Lollobrigidáról, Silvana Manganóról. Saját maga alkotta ruhákban rajzolta le őket, melyek kihangsúlyozták a színésznők testének domborulatait. Mintha eleve nem a dús keblükről lettek volna híresek. Gianni azzal magyarázta rajzai geometriai koncepcióját, hogy bizonyos számú kockát rendelt hozzá mindegyik színésznő mellbőségéhez: Lollobrigida keble négy kockát ért, Lorené ötöt, Manganóé hatot. Már-már tudományos módszer. Anyánk ezt előadta, mire az apácák lenyugodtak. Otthon napokig nevettünk a dolgon.

Apám, Antonio, akit mindenki egyszerűen csak Ninónak hívott, tizenöt évesen árván maradt. Három bátyja és egy nővére volt. Domenico (Mimì) volt a legnagyobb, ő lett az apahelyettes. Nino fenomenális sportoló volt, kerékpárbajnok és mezei futóbajnok, remek futballista balhátvéd és balfedezet minőségben, ugyanakkor megbuktatták a humán gimnázium második osztályában, így átiratkozott a tanítóképzőbe, mert az könnyebb volt.

Apja, vagyis az én nagyapám, akit Santónak hívtak, mint engem, halála előtt megeskette rá, hogy leérettségizik. Ez sikerült is, apám tanítói képesítést szerzett. Hivatalosan sosem tanított ugyan, de mi, a gyerekei sokat tanultunk tőle. Leckét kaptunk irodalomból és az életből, bölcsességből, bátorságból, mindenből egyszerre. Történeteket adott tovább nekünk, könyveket adott a kezünkbe, bennünk is elültette ugyanezt a szokást. Főleg bennem, akivel nagyon mély bizalmi kapcsolata volt.

Apám a két háború gyermeke volt. Bovalinóban, egy kis partvidéki faluban született 1915-ben. Az első világháború végén még kisgyermek volt, a második világháború idején fiatalember. Calabriában, ahol a második világháború hamarabb véget ért, mint északon, a háború elsősorban szegénységet jelentett. 1943-ban megszabadultunk a németektől, de még talpra kellett állnunk.

E nagyon kemény idők megpróbáltatásai ellenére, vagy talán éppen azért, a szüleim nemzedékében végtelen életigenlés volt, hatalmas építőkedv, és nagyon helyesen, hatalmas szeretni akarás. Franca és Nino éppen 1943-ban házasodtak össze.

Úgy ismerkedtek meg egymással, ahogy abban az időben szokás volt, előbb óvatosan, messziről fürkészték egymást, szép lassan közelítve, harmadik személyektől szerezve értesüléseket, így próbálták megfejteni, ki is a másik, és hogy milyen ember. Hosszú udvarlási tánc. Minél komolyabb volt a szándék, annál tapintatosabbak lettek a gesztusok.

Nino félénk, de nagyon fürge eszű fiú volt. Meglátta a nála öt évvel fiatalabb anyámat, aki nagy hatást tett rá: nemcsak szépségével, hanem rendkívüli eleganciájával is. Meg akarta ismerni, és ehhez egy stratégiához folyamodott: megkérte a húgát, Mariát, hogy menjen el Francához ruhát varratni magának. Azt hiszem, apám nyugodt erejével hódította meg anyámat. Sok minden közös lehetett bennük. Aki hisz az ilyesmiben, a szüleim ugyanahhoz az állatövi jegyhez, az Ikrekhez tartoztak. Jellemzőik: jó kommunikációs képesség, fürge észjárás, elevenség, báj és kellem.

Franca varrószalonja akkoriban nagyon jól ment: vagy tizenöt alkalmazottja volt, főként reggióiak, de a környező falvakból is jöttek hozzá, hogy elsajátítsák a mesterséget.

Anyám nagyon független gondolkodású ember volt. Amikor férjhez ment, meg sem fordult a fejében, hogy az életmódján változtasson, ahogyan az a vele egykorú lányok esetében akkoriban szokás volt. Ő dolgozott tovább. Csak az általa készített ruhák bélésébe varrt címkén változtatta meg a feliratot: nem az szerepelt már rajta, hogy FRANCA OLANDESE, hanem az, hogy FRANCA VERSACE, REGGIO C.

3

Az esküvő után tíz hónappal anyánk világra hozta elsőszülöttjét, Tinucciát. Mivel tovább akarta vinni a varrószalont, maga mellé vette fogadott unokanővérünket, Eleonorát, azaz Norát.

Bizonyára felfigyeltek már rá, hogy a mi családunkban és általában nálunk, délen a becenév nagyon fontos, főként ha a keresztnév hosszú: egész kódrendszer áll rendelkezésre az érzelmi viszony, a rokonsági fok, az illető jellemének kifejezésére.

Nora mind a mai napig nagyon fontos személy a családunkban. Reggio Calabriában él, abban a lakásban, ahol felnőttünk. A kapucsengő mellett még mindig Versace Antonio van kiírva, ugyanúgy, mint amikor 1972-ben odaköltöztünk.

Mindennap beszélünk. Nora a mi történelmi emlékezetünk.

Hogyan is mutassam be Norát? Megpróbálom. Amikor hozzánk költözött, alig volt tizenkét éves. Domenicának (azaz Michinának, már megint egy becenév), anyánk egyik nővérének a mostohalánya.

Michina férjének három gyereke született az első házasságából. Özvegyen maradt Nora születése után. Nora nem ismerte az édesanyját, meghalt, amikor ő született. Így ő egy kicsit a második anyánk lett, egy kicsit a nővérünk, a nagynénénk, unokanővérünk, minden. Legfőképpen Gianni önkéntes ügyvédjeként lépett fel, amikor védence pici gyerekként rosszalkodott, később pedig hivatalos kísérője lett néhány fontos alkalomkor, amikor Gianni már híres divattervező volt: ő kísérte el akkor is, amikor először találkozott Lady Dianával! Azt hiszem, Nora volt az első a családban, aki rájött, hogy Gianni homoszexuális. Soha nem ütközött meg a dolgon, sokkal inkább nyugtalanította. Sokszor elmondta: „Ha én meghalok, ki fog vele törődni?”

Míg öcsém, részben Nora bizalmas támogatását élvezve, egyre inkább beleszeretett a varrószalon életébe, és anyánkból táplálkozott, engem apánk közelsége inspirált. Mindig rajta csüngtem. Még a temetőbe is vele mentem, amikor kedvenc nagybátyja, a vele azonos nevű Antonino sírját látogatta meg.

Évekkel később apánk elmesélt valamit ezekkel a látogatásokkal kapcsolatban. Állt egy szobor a temetőkapuban, amely a halált ábrázolta: a klasszikus kaszás alak. Én nem ijedtem meg tőle, sőt. Felvettem a földről egy fadarabot, megmarkoltam, mint egy kardot, és rátámadtam a szoborra, mintha mind a ketten egy kalandfilm szereplői volnánk. Nem féltem semmitől. Ezerrel száguldottam. Számomra az élet mindig is ez volt: száguldás, kihívás.

Ma már óvó gyöngédség él bennem a gyermekkorom iránt, talán az életkorom miatt, talán mert azok jutnak eszembe, akik már nincsenek köztünk, akiknek jól ment a soruk ebben az életben – de gondolok azokra is, akiknek rosszul –, elég az hozzá, hogy a gyermekkori emlékek, az a fény a Messinai-szoros fölött, amely megvilágítja a városomat, azt juttatja eszembe, mekkora szerencse, hogy Franca és Nino voltak a szüleim. Talpig becsületes emberek voltak, két futó a sakktáblán, hatalmas ellenálló képességgel megáldva.

Elég arra gondolni, ahogyan Tinuccia halálát elviselték, ahogyan elfogadták a gyászt, és éltek tovább, és nekünk, gyerekeiknek szentelték magukat, valamint a munkának, számomra ezzel örökre fénylő példát mutattak, melyet magam is igyekeztem követni. Nem mindig sikerült, de erre törekedtem.