Az ukrán népnek. Erőtök és kitartásotok

inspiráció – akkor is és most is.

Egy ember halála tragédia. Milliók halála statisztika.

(Sztálinnak tulajdonított szállóige)

Kedves Olvasók!

Eme történet magvai már a Krím 2014-es lerohanása előtt megfogantak az elmémben, most pedig, miközben itt ülök, ezeket a sorokat fogalmazva, a háttérben az Ukrajna városai, polgárai és jövője elleni brutális orosz támadás képei pörögnek a tévében. Sosem gondoltam volna, hogy az ukrán nép elleni múltbéli atrocitásokról szóló regényem megjelenése egy hasonló tragédiával fog egybeesni.

A hazájukért küzdő ukránok bátorsága és kitartása az egész világot lenyűgözte, ám ebben a háborúban a történelem ismétli önmagát. Elborzasztó ezt látni, és többet kell tennünk ellene.

Egy második világháborús ukrán menekült unokájaként különösen lesújt a háború hevessége és könyörtelensége. Bár nem változtathatjuk meg a történelmet, mindannyian tanulhatunk belőle, és segíthetjük az ukrán népet. Nagy örömmel tölt el, hogy anyakiadóm, a Boldwood Books az eladásokból befolyt pénz egy részéből a rászoruló ukránokat segíti.

Szívem a hazájukat, kultúrájukat és életüket védő bátor ukránokkal van. Szlava Ukrajini!

1

CASSIE

Wisconsin, 2004. május

Cassie arcizmai lázadozva rándultak össze, de valahogy mégis sikerült a száját széles, színlelt mosolyra húznia, ahogy a lánya belépett a konyhába. Azt remélte, ha elég sokáig és elég meggyőzően mosolyog, Birdie viszonozza a gesztust, de a kislány kifejezéstelen szemekkel meredt vissza rá.

Cassie legszívesebben a falba verte volna a fejét.

Birdie tágra nyílt kék szeme élesen elütött gubancos fekete hajától. A rózsaszínű hercegnős pizsama, amelyért annyit könyörgött a negyedik születésnapja előtt, már alig ért le a lábszára közepéig, a felsőrészből pedig kilógott a könyöke. Összement. Vagy a gyerek nőtt meg. Vagy mindkettő, ki tudja. Cassie újabban nem igazán vette észre az ilyesmit.

Harvey letelepedett Birdie lábához, farkával dobolt a padlón, ahogy bozontos barna bundájával melegítette a kislány csupasz lábait.

– Még a kutya is jobban vigyáz Birdie-re, mint én – dörgölte meg Cassie az arcát, ahogy szokás szerint értelmetlenül fecsegett a levegőbe. De képtelen volt elviselni az állandó csöndet. Akkor túl sok ideje jutott a múlton rágódni.

– Jó reggelt! Jól aludtál? Mit kérsz reggelire? Van zabkása, tojás, vagy csinálhatok kinoát gyümölccsel és mézzel, ha szeretnéd.

Cassie úgy érezte, hogy bár anyaként sok területen csődöt mondott, azt senki nem mondhatja, hogy ne táplálná megfelelően a kislányát. A kamrában halmokban álltak az egészséges, organikus nassolnivalók, és a konyhapulton levő gyümölcsöstálból mindig többféle gyümölcs közül lehetett választani. Cassie azzal nem törődött, ha ő maga esetleg kihagyta az ebédet, vagy csak pár szál ropit kapott be reggelire, de arra odafigyelt, hogy Birdie minden tápanyagot megkapjon, amire szüksége van, miközben rég kinőtte a ruháit, és nem beszélt.

A kislány rámutatott a tojástartóra, amit Cassie elővett a hűtőből, aztán pedig az edényszárítón pihenő serpenyőre. Cassie fogta mindkettőt, és odavitte a tűzhelyhez, közben Birdie elővett egy spatulát és a vajtartót.

– Ma egy vagy két tojás lesz? – kérdezte Cassie. Mindig ezzel próbálkozott: kérdésekkel bombázta Birdie-t, hátha túljár a kislány eszén, és az gondolkodás nélkül válaszol. De sosem jött be a trükk. Birdie immár tizennégy hónapja, egy hete és három napja nem beszélt. Miért lenne más pont a mai nap?

Birdie kinyitotta a tojástartót, mindkét kezébe kivett egy-egy tojást, és odatartotta az anyjának.

– Rendben. Szóval két tojás lesz. Megcsinálod a pirítóst?

Birdie odabaktatott a kenyérpirítóhoz, és beledobott két szelet búzacsírás kenyeret.

Ahogy a két tojás fröcsögve sistergett a serpenyőben, Cassie végigjáratta szemét a házban uralkodó felforduláson. A kis híján ledőlő, hatalmas halomban álló felbontatlan posta, a konyha sarkaiban, a padlón aggasztó ütemben szaporodó kutyaszőrpamacsok és a kiürítésre váró szemetes nem különösebben boldog otthon képét mutatták. Másfél évvel ezelőtt Cassie még inkább meghalt volna, minthogy egy ilyen rendetlen házban éljen.

A laptopja egy újsághalom alól kandikált ki. Cassie szíve megsajdult, ahogy látta az elhagyatottan árválkodó munkaeszközét, de azóta az este óta képtelen volt bármit is írni. Rádobott egy konyharuhát a gépre, hogy legalább ne kelljen szembenéznie a kudarca újabb jelével, aztán egy rózsaszín műanyag tálkába csúsztatta a megsült tükörtojásokat, és letette Birdie elé az asztalra. Amikor a kislány nekilátott az evésnek, Cassie nézte, ahogy a tojássárgája szétfolyik a pirítóson, amit Birdie elkészített, és nagyot sóhajtott. Egy újabb nap állt előtte, pontosan ugyanolyan, mint a tegnapi és az azt megelőző. Sehol semmi előrehaladás, sehol a gyógyulás, sehol a továbblépés. Muszáj volt csinálnia valamit, legalább Birdie kedvéért, de fogalma se volt, hol kezdje.

Megszólalt az ajtócsengő, és Cassie kővé dermedt. Hiába telt el annyi idő, a csengő hangja még mindig halálra rémítette. Összehúzta magán a kopott köntösét, és az ajtó felé tartva szorosra kötötte az övet. A pszichiátere azt mondaná, hogy a köntöst védekező mechanizmusként használja, így próbálva megakadályozni, hogy bejusson az életébe, bármi is van az ajtó előtt. Cassie szerint mindössze arról volt szó, hogy nem akarja, hogy bárki meglássa a rongyos pizsamáját a köntös alatt. Talán ezért is hagyta abba a találkozásokat azzal az agyturkásszal.

Kinyitotta az ajtót: az édesanyja állt a küszöbön zilált hajjal, sápadtan, ajkán halovány félmosollyal, mintha a sírást próbálná visszatartani. Az asszony bemasírozott a házba, és átölelte Cassie-t.

– Ó, Cass, személyesen akartam neked elmondani, nem akartam, hogy kocsiba ülj, és vezetned kelljen, miután meghallod a hírt.

Cassie megdermedt, és kibontakozott az anyja karjaiból.

– Mit akartál személyesen elmondani?

– Nem halt meg senki – mondta az anyja. – Nem annyira rossz a helyzet.

– Anya, miről beszélsz?

– Bobbyról van szó.

– Bobbyról?

Cassie maga elé képzelte ráncos arcú, kilencvenkét éves nagyanyját, akire még réges-régen ragasztották rá a Bobby becenevet, amikor Cassie kiskorában sehogy sem boldogult az ukránul nagymamát jelentő babuszja szóval, annak hagyományos becéző formáját, a babát pedig nem volt hajlandó használni.

– Baleset történt.

Cassie szíve kihagyott egy ütést. Vagy kettőt. Szaggatottan felsóhajtott, próbálta elhessegetni az ugrásra készen leselkedő pánikot, de ugyanezeket a szavakat hallotta akkor is, tavaly, amikor a világa darabokra hullott.

Cassie hagyta, hogy az anyja odatámogassa egy konyhaszékhez. Anna lehajolt, és megcsókolta Birdie feje búbját.

– Szervusz, aranyom.

Birdie némán felnézett, és rámosolygott a nagyanyjára, mialatt tovább mártogatta a tojássárgáját a pirítóssal.

– Még pénteken történt, de nem akartam, hogy aggódj, míg nem tudok biztosat – huppant le Anna Birdie mellé a székre.

Cassie fejben visszaszámolta a napokat.

– Anya, az két napja volt! Bobby két napja megsérült, és te nem szóltál?

– Ahogy mondtam, személyesen akartam beszélni veled. Amikor kiderült, hogy már nincs életveszélyben, úgy döntöttem, az lesz a legjobb, ha idejövök, és elmondom neked. De ma reggelig nem tudtam otthagyni.

– Mondj el mindent – kérte remegő hangon Cassie.

Anna Birdie-re sandított, és a kislány vállára tette a kezét.

– Birdie, a Nagyi és Anya megbeszélnek valamit. Nincs kedved tévét nézni egy kicsit?

Birdie fogta a tányérját, berakta a mosogatóba, aztán a levelek és újságok oszlopai között elvonult a nappaliba. Amikor a rajzfilmzene dallama betöltötte a szobát, Cassie várakozó arccal fordult az anyja felé.

– Múlt pénteken a nagyanyád sétálni ment, ahogy szokott – kezdte Anna. – Messzebbre ment, mint szokott, és nem tudom pontosan, hogy mi történt, eltévedt-e, vagy mi, de egy autó elütötte, ahogy átment egy forgalmas úton.

Cassie felugrott.

– Elütötte egy autó? Most viccelsz?

Anna feltartotta a kezét.

– Jól van. Enyhe agyrázkódása van, és egy pár öltéssel összevarrták a bőrét. De csontja nem tört. Kész csoda, hogy ennyivel megúszta.

– Most hol van? Már otthon?

– Még nem, és pontosan ezért vagyok most itt. Ma délután már hazaengednék, de kell valaki, aki állandóan mellette van. Aki vele van, és segít neki.

Cassie bólintott.

– Ide akarod hozni? Azt szeretnéd, hogy itt lakjon nálunk?

Anna szkeptikus kifejezéssel az arcán nézett körbe a konyhában.

– Nem hinném, hogy ez lenne a számára a legmegfelelőbb hely. Az orvosa messze van, és itt semmit és senkit nem ismer. Szóval, inkább arra gondoltam, hogy ez egy lehetőség lenne a számodra egy kis változásra. Hagyd itt ezt várost, ezt a házat, ezeket az emlékeket, és gyere haza!

Cassie felnevetett, és a kacagásából kicsengő keserűség még őt magát is meglepte.

– Azt hiszed, egyszerűen csak fogom magam, és hátrahagyom az emlékeimet? Azt hiszed, ha becsukom magam mögött ezt az ajtót, akkor olyan lesz, mintha Henry soha nem is létezett volna?

– Dehogy, drágám, természetesen nem így gondoltam – simogatta meg Anna Cassie arcát. – Őt soha nem fogod elfelejteni. Csak arra gondoltam, hogy talán itt az idő az újrakezdésre egy új helyen, ahol nem nyomasztanak annyira az emlékek. És mivel Bobbynak nem kéne egyedül lennie, az tűnt a tökéletes megoldásnak, hogy odamész, és vele leszel egy darabig. Egyszerűen csak bezárod magad mögött ezt a helyet, és itt hagyod.

– Csak úgy itt hagyom? Az életemet? Az otthonomat?

Cassie lerázta a válláról az anyja kezét, ahogy a sírógörcsöt jelző, ismerős, tompa fájdalom összeszorította a torkát.

– Cassie, most őszintén. – Anna megragadta a lánya kezét, és tetőtől talpig végigmérte. A kíméletes udvariaskodásnak szemmel láthatólag vége volt. – Képes vagy a szíved mélyéről, őszintén azt állítani, hogy boldog vagy itt? Hogy ezt a helyet biztonságos otthonná teszed Birdie számára? Hogy egyáltalán van életed ezen a kuplerájon kívül?

Cassie-nek meglepetésében leesett az álla. Az anyja személyiségének ezt a brutális vonását többnyire sikerült piszkálódó megjegyzések és passzív-agresszív szurkálódás leple alatt tartani. Ez a támadás egyáltalán nem vallott rá.

– Elegem van mindkettőtökből, az az igazság – folytatta az asszony. – Bobby makacs, mint egy öszvér. Nem hajlandó még csak fontolóra venni sem annak a lehetőségét, hogy esetleg beköltözik egy nyugdíjasházba, ahol folyamatosan van ápoló személyzet. Na és te? Rengeteg álmatlan órát töltöttem azzal, hogy halálra aggódtam magam, hogy vajon hogyan boldogulsz itt egyedül. Amikor egy asszony elveszti a férjét, bármilyen körülmények között is, a családja körében kell gyógyulnia. Segíteni szeretnék neked, de te nem hagyod. Most itt a lehetőség, hogy összehozzalak titeket Bobbyval, hogy segítsetek egymáson, és szeretném, ha működne a dolog.

– Vagyis igazából arról van szó, hogy egyszerre söpörd a szőnyeg alá mindkét problémádat, hogy ne kelljen annyit aggódnod miattuk. Valójában ezért jöttél ide, ugye?

Cassie olyan hevesen pattant fel, hogy a széke nagy csattanással dőlt hátra a padlóra. Igazságtalan volt az anyjával, de nem tehetett róla. Az utóbbi időben a teljes apátia és a pokoli düh között ingadoztak az érzelmei, és semmi egyéb árnyalatnak nem hagytak teret.

– Levegőre van szükségem, Harvey-nak meg úgyis sétálnia kell. Birdie biztosan szívesen ellesz veled, amíg én nem vagyok itt.

Odacsörtetett a hátsó ajtóhoz, és bár kellemesen langyos volt a tavaszi levegő, a télikabátját kapta magára, hogy eltakarja a fürdőköntösét. A lábát beledugta a gumicsizmájába, és Harvey pórázát megragadva bevágta maga mögött az ajtót.

Harvey semmit nem vett észre gazdája dühéből, izgatottan ugatva ugrándozott, ahogy Cassie a nyakörvére kapcsolta a pórázt, és kimentek a kertből az utcára. Miközben a kutya boldogan szaglászta a ház előtt álló fákat, Cassie megpróbálta megtisztítani az elméjét.

Az anyjának természetesen igaza volt. Itt túl szorosan veszik körül az emlékek. Kezdetben, közvetlenül a baleset után, a ház védelmező burokként óvta, és vigaszt nyújtott neki. De az utóbbi időben a csapdába esettség fojtogató érzése árnyékolta be az ittlétüket. Végül is ez nem az igazi otthonuk, a baleset előtt mindössze hat hónappal költöztek ide. Henry cége ideiglenesen áthelyezte a férjét Madisonba, Wisconsin államba, és mivel csupán egy egyéves átmeneti időszakról volt szó, kivették a legelső elfogadható helyet, ahol a ház mellett volt egy bekerített rész Harvey-nak. Az áthelyezés hatalmas prémiummal járt, és az egy év letelte után azt tervezték, hogy visszaköltöznek Illinois-ba, és vesznek egy saját házat.

Hosszú órákon keresztül álmodoztak a házról. Cassie egy régi vidéki házat szeretett volna nagy telekkel, istállóval és gyümölcsfákkal. Henry faházról ábrándozott, mellette csűr és hatalmas erdő. De a baleset mindent megváltoztatott. Szerencsére az együttérző háztulajdonos hónapról hónapra meghosszabbította a szerződést, amikor az eredeti egyéves időszak lejárt.

Cassie bekanyarodott a sarkon az otthonuk előtt, és szemügyre vette a téglaépületet. Jelentéktelen ház volt, túl közel az utcához, teljességgel híján a környék többi házát jellemző bájnak. Nem azért maradt itt, mert szerette ezt a házat, vagy mert itt közelebb érezte volna magát Henryhez. Csak egyszerűbb volt fenntartani a korábbi állapotot, és ismételgetni végletekig lecsupaszított létezése mozzanatait. Felkelni, enni, Birdie-ről gondoskodni, aludni, aztán újra elölről az egészet.

Harvey rángatta a pórázt, szeretett volna már visszamenni a házba. Cassie látta, ahogy Birdie kikukucskál a szobája ablakán. A kislány izgatottan integetett, majd megfordult, és eltűnt, Cassie hónapok óta nem látott tőle ennyi érzelmet.

Voltaképpen mennyit gondolt Birdie-re, miközben egyik napról a másikra vonszolta magát végig az életen? A döntéseiben mekkora szerepe volt annak, hogy Birdie jól érezze magát, és mekkora annak, hogy neki magának mire volt szüksége a túléléshez? Cassie-nek nem voltak ínyére az ezekre a kérdésekre adható válaszok, úgyhogy inkább fel sem tette őket. És az anyja most ezt a látszólagos nyugalmat is szétrobbantotta.

Visszabaktatott a házba, az édesanyja még mindig ugyanott ült a konyhaasztal mellett. Ahogy Cassie belépett, felé fordult, és szabadkozva emelte fel a kezét.

– Drágám, esküszöm, hogy egy árva szóval se mondtam Birdie-nek, de ahogy kiléptél a házból, felrohant a szobájába.

Cassie lekapcsolta Harvey-ról a pórázt, és felakasztotta a fogasra a kabátját.

– Az jó. Szeret a szobájában játszani.

– De nem játszik, Cass. Csomagol. Biztosan meghallotta, amiről beszéltünk.

– Csak nem… – csuklott el Cassie hangja. Nem merte befejezni a kérdést.

Anna sajnálkozva nézett rá.

– Nem, nem beszélt. Nem mondott semmit.

Hát persze, hogy nem. Birdie némasága újabb ékes példája volt Cassie szülői alkalmatlanságának, annak, hogy mennyire nem sikerült segítenie a lányának feldolgozni a balesetet és az édesapja elvesztését. Megadóan lerogyott az Annával szemközti székre.

– Mi a terved?

Anna mindkét kezével megragadta Cassie kezét.

– Segítek neked összecsomagolni és elindulni. Gyorsan kell cselekednünk, nem hagyom, hogy töprengj, és esetleg meggondold magad. Mindenben segítek. Esküszöm, nem csinálnám ezt, ha nem lennék meggyőződve róla, hogy így lesz a legjobb. Már hónapok óta szeretném, hogy visszaköltözz hozzánk.

– És most megvan a tökéletes ürügy – fejezte be a mondatot helyette Cassie.

– Most Bobbynak szüksége van rád – mondta Anna. – És szerintem neked is szükséged van rá. Miért nem csomagolunk rögtön? Csak a legfontosabb dolgokat, ruhákat, tisztálkodószereket, romlandó ételt. Aztán majd visszajövök veled, amikor késznek érzed magad, hogy összepakold Henry holmiját.

– Azzal már megvagyok – felelte Cassie. – A múlt hónapban Henry édesanyja eljött, és segített átnézni a ruháit.

– Jó, rendben, akkor legalább már az is megvan – emelkedett Anna hangja egy oktávnyit a levegőbe.

Cassie-t hirtelen elfogta az ismerős bűntudat.

– Ne haragudj, anya! Tudom, hogy korábban mondtad, hogy segítesz. De akkor még nem álltam rá készen. Aztán elérkeztem egy ponthoz, amikor már nem kaptam levegőt attól a sok holmitól. Muszáj volt megszabadulnom tőlük, és Dottie véletlenül pont akkor volt itt látogatóban, amikor ez a pillanat eljött.

Anna összeszorította a száját, és átölelte a lányát.

– Ó, drága kislányom!

Cassie is megölelte az asszonyt, szinte beleolvadt a karjaiba, mint amikor még kisgyerek volt. A váratlan megkönnyebbüléstől még a feje búbja is bizsergett, és nagyot sóhajtott.

– Rendben, anya. Hazamegyek.

Anna kiegyenesedett, és óvatosan rámosolygott.

– Mindenkinek ez lesz a legjobb. Majd meglátod. – Elhallgatott, majd habozva folytatta. – Őszintén szólva aggódom Bobby miatt. Már a baleset előtt is olyan… fura volt. Tudod, milyen. Mindig jön-megy, mindig tevékenykedik. De most rajtakaptam, hogy csak ül az asztal mellett a semmibe meredve, mintha gondolatban valahol máshol lenne, és ukránul motyog magában.

– És mit mond?

– Nem tudom – felelte Anna. – Általában nem válaszol, amikor ez van vele. Ilyenkor olyan, mintha annyira mélyen elmerülne az emlékeiben, hogy nem is veszi észre, mi történik körülötte. A minap is, amikor megkérdeztem, mire gondol, és nagy nehezen végre válaszolt, csak annyit mondott, hogy „napraforgó”.

– Talán azon gondolkodott, hogy mit ültessen a virágágyásba.

– Nem – felelte Anna ujjaival az asztalon dobolva. – Soha nem ültet napraforgót. Mindig azt mondta, elszomorodik tőlük.

2

KÁTYA

Ukrajna, 1929. szeptember

– Na, lányok, szeretnétek, hogy titeket is lefényképezzelek? – kérdezte Marko bácsi, feltartva szeme fényét és büszkeségét, a kis falucska, Szonyasniki egyetlen fényképezőgépét. A napfény megcsillant a lencsén, és Marko bácsi előhúzott a zsebéből egy zsebkendőt, hogy aznap már vagy huszadszorra óvatosan letörölgesse az üveget. Odabiccentett a ház felé, ami eddig mindenkinek megfelelt háttér gyanánt, de Kátya tekintete elkalandozott a férfi háta mögött hajladozó, bókoló fejű napraforgókra. A felhőtlen, kék ég ragyogása olyan csodálatos harmóniában egészítette ki a napraforgók aranyló tányérjait, hogy Kátya szíve belesajdult.

– Nos? – dugta vissza a zsebkendőt a mellényzsebébe a férfi.

– Igen! De inkább itt, ha lehet! – mondta Kátya, és kézen fogta a nővérét. – Gyere, Alina! Mama kérte, hogy csináltassunk egy közös fényképet.

Alina felnyúlt, és lesimította a Kátya copfjaiból kiszabadult sötét fürtöket.

– Hadd igazítsam meg a hajad!

– Jó lesz így – húzta magával Kátya Alinát keresztül az udvaron. El akarta intézni a fényképezkedést, nehogy elfeledkezzen róla, és ezzel kivívja az édesanyja haragját, és a napraforgómezőnél szebb hátteret keresve sem találhattak volna.

– Rendben, de mosolyogj, légy szíves – mondta Alina. – Nem akarom, hogy savanyú képet vágj a fényképen.

Kátya grimaszolva engedte el Alina kezét.

– Nem szoktam savanyú képet vágni.

Alina elhúzta a száját, ahogy megigazgatta Kátya blúzát.

– Persze, hogy nem szoktál.

– Húzódjatok közelebb egymáshoz! – vezényelt Marko bácsi, a lányok felé fordítva az állványon álló masinát.

Alina belefonta a karját a húgáéba.

– Na, gyere ide! – hajtotta a fejét közelebb Kátyához. – Nem számít, mennyire bosszantalak, örökre össze vagyunk ragasztva. Mindörökké nővérek.

Kátya ingerültsége egy csapásra szertefoszlott, ahogy meghallotta ezeket a szavakat, melyekkel az édesanyjuk szokta őket békíteni, valahányszor valamin összekaptak. Béküljetek ki! Örökre nővérek vagytok! A szólás már egyfajta tréfává nőtte ki magát közöttük: ha kimondták, amikor egyikük felbosszantotta a másikat, mindig csökkent a feszültség.

A fényképezőgép kattant egyet, és Marko bácsi szélesen elvigyorodott.

– Tökéletes!

Egyszerre harmonika dallama és hegedűszó hangzott fel az utca végéről, ahol a vőlegény és kísérete közeledett, és lázas készülődés vette kezdetét. A kiáltozó asszonyok, csapkodva repülő szalagok között Kátya elhúzódott a nővérétől. Hirtelen minden vízszintes felületet elárasztottak az ennivalóval telirakott tálak és kosarak. Kátya felkapott egy kosár napraforgót, és a fejét lehúzva ugrott el nagynénje hadonászó karjai elől. Ahogy kimenekült a felfordulás közepéből, helyet foglalt a Szásáék házának bejárata elé állított, illatos virágokkal feldíszített asztal mellett, ahol már ott ült Alina és az unokatestvérük, Szása. Kátya letette az asztalra a virágkosarat a többi mellé, és az ölében összekulcsolta a kezét, hogy csillapítsa a remegését. Hunyorítva igyekezett a porban fürdő falusi utcán feléjük masírozó menetben azonosítani a fiatalembereket.

– Ne csináld ezt! – bökte oldalba a könyökével Alina. – Ráncolod az orrodat, ahogy lesed a fiúkat, ezt nem illik!

– Csak próbálok látni valamit – adta vissza az oldalba bökést Kátya, aztán feszülten babrálni kezdte az egyik vastag, fonott copfjába tűzött virágot. Ahogy a pillantása ráesett Pavlóra, a vőlegény mellett lépkedő magas, vállas legényre, a szíve hevesen megdobbant. Elábrándozva nyúlt fel az arcához, és megérintette a helyet, ahol a fiú a múlt héten megcsókolta. Az az egy önkéntelen mozdulat mindent megváltoztatott kettőjük között. Beszélnie kellett a fiúval, de mivel maga sem tudta pontosan, mit akar mondani, inkább igyekezett elkerülni a korábban lezajlott templomi szertartás alatt.

– Látom Kolját – mondta Alina, félbeszakítva Kátya gondolatait.

Alina, amióta az eszét tudta, szerelmes volt Pavlo bátyjába, Mikolába, vagyis Koljába, ahogy mindenki becézte a fiatalembert. Szerencsére az érzelmei a legmesszebbmenőkig viszonzásra találtak.

A házból nagynénik, nagybácsik, unokatestvérek és barátok rajzottak ki az udvarra, és mindannyian elhelyezkedtek az asztal körül, ahogy egyre közelebb ért a vidám zeneszó. A menyasszony, Szása nővére, Olha, odabent maradt a házban, várva, hogy a vőlegény kikérje az arát, és kifizesse érte a váltságdíjat.

Néhány perc múlva a vőlegény, Boriszlav büszkeségtől dagadó mellkassal masírozott be az udvarra, kezében egy kosár és egy palack vodka. Hasonló ajándékokkal felszerelt legközelebbi barátaival és családtagjaival körülvéve közeledett az asztalhoz. Szása felkiáltott.

– Mi járatban vagytok?

Boriszlav képe széles mosolyra húzódott.

– Azért jöttünk, hogy elvigyük szépséges menyasszonyomat, Olhát.

– És mit hoztatok Olháért cserébe?

Boriszlav az asztalra helyezte édességgel és pénzzel teli kosarát, és Kátya szájában összefutott a nyál a finom csokoládék láttán. A falujukban senki sem készített ilyesmit, Boriszlavnak messzire kellett utaznia értük.

– Szerinted csak ennyit ér a mi szépséges Olhánk? – mondta ki Kátya az előre begyakorolt kérdést, miközben próbálta elkerülni Pavlo pillantását.

– Dehogyis! – intett a kezével a legény, mire két vőfély lépett elő friss cipókkal telerakott kosarakat cipelve. – Olha megfizethetetlen, ezeket az ajándékokat nagyrabecsülésem jeléül hoztam.

Pavlo, a jobb oldalon álló vőfély mélyen meghajolva tette le Boriszlav ajándékát az asztalra. Vigyorogva kacsintott oda Kátyának, aki ettől aztán dadogva nyögte ki a következő kérdést.

– Mesélj Olha szépségéről, Boriszlav!

– Ó, ez könnyű lesz! Olha szemei úgy ragyognak, akár a kék égbolt egy nyári napon. Hosszú aranyhaja úgy hullámzik, akár az érett búzamező. A mosolyától kisüt a nap, és térdre hullnak a legények.

Kátya majdnem elnevette magát a gondolatra, hogy Pavlo ehhez hasonló szerelmes szavakat mondana neki, de a fiú lángoló tekintete a torkára forrasztotta a gúnyos szavakat, és lesütötte a szemét.

Szása folytatta a kérdések feltevését, majd Boriszlav kísérői elzengték a vőlegény dicséretét, hogy kiegyenlítsék az adásvételt, és biztosítsák, nehogy Boriszlav túl sokat fizessen Olha kezéért. Mindez természetesen csak játék volt. Olhát nem kellett megvásárolni, Boriszlav bemehetett volna a házba, hogy kikérje a menyasszonyt. De a régi hagyományok felelevenítése mindig kedvelt része volt a menyegzői mulatságnak, és az összegyűlt tömeg vidáman kacagott és hujjogatott az előadás alatt.

Miután Boriszlav végre bebocsáttatást nyert a házba, kezdődhetett a lakodalom. Az udvarra kirakott asztalok egy szempillantás alatt megteltek ínycsiklandó finomságokkal – sült hússal, krumplival, mellettük sorakozott a meggyes varenik, a holubec, vastag sonkaszeletek, kenyerek, sajt, gyümölcs, na és természetesen a nagy műgonddal díszített esküvői kenyér, a korovaj. A vendégek letelepedtek az asztalokhoz, és ahogy a Boriszlav által felajánlott palackokból fogyott a likőr, egyre hangosabb lett az önfeledt terefere. A táncra fenntartott rész mellett állva a zenészek muzsikálni kezdtek.

Kátya édesanyja unokatestvérével, Lénával és annak férjével, Ruszlannal beszélgetésbe bonyolódva találta meg Mamát és Tatót. Aggodalmas arccal hajoltak össze, ahogy fojtott hangon sutyorogtak.

– Ahogy a múlt hónapban megérkeztek a bátyámék falujába, rögtön nekiláttak. Brigádokat alakítottak, felállították a pártközpontot, és azonnal letartóztattak és száműztek pár embert a faluból – hajolt még közelebb a többiekhez Ruszlan. – Persze legelőször azokat, akiknek a legnagyobb és legszebb házuk volt.

Kérdések tolultak Kátya ajkára, de nem merte kimondani őket. Tudta, ahogy elkezdené, a szülei azonnal témát váltanának valami olyasmire, ami szerintük inkább az ő füleinek való.

– Száműzték őket? És hová? – nyitott ki egy újabb palack bort Tato.

– Úgy hallottam, hogy Szibériába viszik őket – csatlakozott a kis csoporthoz Joszip, Pavlo apja, ahogy Tato nekilátott töltögetni a poharakat.

Fegyir, Pavlo idősebb unokatestvére suttogva tette hozzá:

– Én is ezt hallottam. A nagybátyám azt mondta, az egész falut kényszerítették, hogy belépjenek a kolhozba.

– Ez azért túlzásnak hangzik – legyintett Kátya édesanyja. – Nem vehetik el a jószágainkat és a földünket az engedélyünk nélkül.

Ruszlan feltartotta a poharát.

– A bátyámék faluja közelebb van a városhoz, és jóval nagyobb is, mint a miénk. Talán idáig el se jutnak.

– Mi is elég közel vagyunk a városhoz. Gondolod, hogy a szovjetek majd különbséget tesznek a falvak között? Mi is mind a kijevi területhez tartozunk – vélekedett Marko bácsi.

Kátyának eszébe jutott, hány óra hosszát gyalogolt és vonatozott az öreg a szépséges Dnyeper-parti városig, hogy megvásárolja a fényképezőgépét. Bár való igaz, hogy az ő falujuk is a kijevi területhez tartozott, maga a város csaknem 150 kilométerre volt.

– Az nem számít. Oda mennek, ahova akarnak. Ukrajna gazdag földje bőségesen terem, és Sztálin azt akarja, hogy mi legyünk az egész Szovjetunió éléskamrája – fejtegette Tato. Elgondolkodva lötyögtette körbe a bort a poharában, de nem ivott. – Ehhez azt akarja, hogy adjuk be a földjeinket és a jószágot a közösbe, és lépjünk be a kolhozba. Már hónapok óta ez folyik Ukrajna falvaiban, hozzánk is bármikor megérkezhetnek.

– De Sztálin azt mondta, hogy a kolhozba belépésnek önkéntesnek kell lennie ahhoz, hogy működjön – bizonygatta Marko bácsi.

– Én azt hallottam, hogy ebben már megváltozott az álláspontja, és ez aggaszt engem – mondta Tato, és belekortyolt a borába.

Marko bácsi letette a poharát az asztalra.

– Én váltig azt mondom, szerintem nem fognak kényszeríteni minket. Választhatunk, hogy belépünk-e, vagy sem.

Tato undorodva húzta el a száját.

– Mikor választhattunk bármiben is, ha Moszkva akart tőlünk valamit, Marko? – kérdezte.

Kátya ajkát halk sóhaj hagyta el, és Tato rásandított a lányára.

– Na, ebből elég. Ma Olhát és Boriszlavot ünnepeljük.

Kátya apja karon fogta a lányát, és elvezette az ünneplő tömegből.

– Tato, miről beszéltetek?

– Semmi olyasmiről, ami rád tartozik – felelte a férfi, de mintha megremegett volna a hangja. – Ez csak pletyka.

– Hát te meg mit csinálsz? – kapta el Alina Kátyát a vállánál fogva, és körbeforgatta, mintha táncolnának, ragályos volt az öröme. – Ne hallgass öregemberek pletykáira! Táncoljunk!

Ha Alina a fejébe vett valamit, attól semmi sem téríthette el, úgyhogy Kátya elhessegette a nyomasztó gondolatokat, és hagyta, hogy a nővére keresztülvonszolja a táncoló, ünneplő seregleten. A lány visszapillantott az apjára, aki komor képpel állva felhajtotta az italát.

– Már megint ráncolod a homlokodat – simította meg az ujjával Alina a szemöldökök közti területet Kátya homlokán. – Lazíts már, Kátya! Majd holnap aggodalmaskodunk. Ma este mulassunk!

Alina felkapott egy pohár gyümölccsel ízesített kvaszt, rozskenyérből erjesztett italt, nagyot kortyolt belőle, majd továbbadta Kátyának.

A kínzó rossz előérzete ellenére, vagy talán éppen amiatt, Kátya követte a nővére példáját. Felemelte a poharat, és a gyomrában jólesően bizsergő itallal együtt mintha a nyugtalanságát is lenyelte volna. A vidám muzsika betöltötte a teret. Lábak dobogása és nevetés kísérte a hegedű ütemes hangjait, és a levegőben lüktető ritmusként fonódott össze a harmonika, a bandura és a szopilka furulya dallamával.

Kátya tekintete odatévedt, ahol a férfiak táncra perdültek, és a szeme elidőzött Pavlón. Az élénk táncmozdulatok kiemelték a fiú izmos alakját, és ahogy ábrándozva bámulta, Kátyát elöntötte a vágyakozás. A legény észrevette, hogy a lány nézi, és elvigyorodott, mire az zavartan elkapta a fejét. Összevissza kavarogtak az érzései. Mi van, ha a csók és az, amit érez, véget vet a barátságuknak, ami tizenhat éve tart, Kátya születése óta? A fiú volt a legjobb barátja.

Alina kuncogva megbökte.

– Úgy nézel ki, mint akinek van valami a füle mögött. Történt valami? Elmondta végre, hogy mit érez?

Kátya meglepetésében felszisszent. Alina nem tudja, hogy Pavlo megcsókolta. De ahogy a nővére szavai eljutottak az agyáig, megfordult, és Alinára meredt.

– Várj csak, hogy érted ezt? Hogy mit érez irántam?

– Jaj, Kátya, ne csináld már! Mindenki tudja, hogy hogy áll a dolog kettőtök között – szólt vissza Alina a válla fölött, ahogy tovalibbent Kolja karjaiba.

– Mindenki tudja? De mégis mit? – kérdezte Kátya elcsukló hangon. Alina vajon csak találgat, vagy Pavlo beszélt vele? Bűnbánó pillantást vetve maga köré kimenekült a fullasztó tömegből. Ahogy kiért a szabadba, mohón itta az édes esti levegőt.

Hogy jutott idáig? Egy évvel ezelőtt még kinevette volna, ha valaki azt mondja, hogy Pavlóval így fognak érezni egymás iránt. És tessék, most megint az a bizonyos pillanat jár az eszében a múlt héten, ami mindent megváltoztatott.

Egyik nap átloholt a legelőn Pavlóék portájára, hogy megkérdezze, nincs-e néhány felesleges tojásuk Mamának, aki épp a lakodalomra sütött valamit. Pavlo szülei bementek a faluba, Kolja pedig Kátyáéknál volt Alinával, úgyhogy Pavlo nyitott ajtót, félmeztelenül és a haját törölgetve.

Kátya rosszallóan forgatta a szemét a látványra.

– Miért nem veszel fel valamit, mielőtt ajtót nyitsz?

A fiú lomha, kényelmes mozdulatai egy elégedett kandúrmacskára emlékeztettek, és most a lány szemrehányása hallatán elmosolyodott.

– Épp mosakodtam. Volt egy kis összetűzésem egy szökevény malaccal. Belelökött egy sárkupacba, és az ingem is elszakadt.

A lány visszafojtotta a kitörni készülő kacagást.

– Kár, hogy nem láttam!

A fiú szeme elkeskenyedett, ledobta a kezéből a törülközőt.

– Azt elhiszem! És mi járatban errefelé?

– Ó, ne játszd az eszed, Pavlo! Anyának kellene két tojás, de otthon elfogyott.

– Meg kell nézni a tyúkólban. Ma reggel felfaltam az összeset.

– Jó. Akkor ahogy megyek hazafelé, megnézem.

– Veled megyek – tett egy lépést felé a fiú.

Kátya hátrált egy lépést.

– Nem veszed fel az ingedet?

– Majd később – vonta meg a vállát a legény.

Kátya felhúzta a szemöldökét, majd sarkon fordult, és elindult a baromfiudvar felé. A fiú megszaporázta a lépteit, hogy utolérje, de ahogy mellé ért, csendben maradt.

Amikor beléptek a tyúkólba, Kátya a fiúra sandított.

– Valami baj van?

Benyúlt az egyik ketrecben üldögélő tyúk alá, ami felháborodott kotkodácsolással rebbent odébb.

– Nincs – felelte a fiú kurtán.

Már kisfiú korában sem tudott eltitkolni semmit a lány elől, és most Kátya, érezve a furcsa hangulatot, a szeme sarkából figyelte, miközben a köténye zsebébe süllyesztett két tojást. Még kettőt odanyújtott a fiúnak, amelyeket az felrakott a ketrec tetejére, aztán visszafordult, és a lányra bámult.

– Mi az? Széna van a hajamban? – simította le a lány a kibomlott copfját. – Apámnak segítettem felrakni a szénát délelőtt.

– A hajad tökéletes – mondta a fiú rekedten.

Kátya szíve nagyot dobbant. Hirtelen úgy érezte, mintha összeakadna a nyelve a szájában, alig bírta kinyögni, amit akart.

– Köszönöm a tojást – dadogta végül, és ellépett a fiú mellett, hogy hazainduljon.

De a dicsőséges kivonulás kútba esett, ahogy fél lábával egy gödörbe lépett, és elbotlott. Pavlo előrehajolt, és elkapta, odaszorítva meztelen mellkasához. A lány felnézett, arca centiméterekre volt a fiúétól, aki nyugodtan tartotta, magához szorítva. Kátya láthatott minden egyes mézszínű szempillát, mely a fiú mogyoróbarna szemét keretezte, és megszámolhatta az orrát pettyező szeplőket. Ahogy életében először valóban látta a fiút, minden elhomályosult körülötte, és a gyomra görcsbe rándult. Pavlo testének melege perzselte a kezét, és ahogy Kátya tudatára ébredt a közelségüknek, izegve-mozogva próbálta eltolni magától. A fiú karjai egy pillanatra szorosabbra fogták a derekát, mintha nem akarná elengedni. Előrehajolt, és ajkait a lány fülére szorította: a gyengéd érintéstől Kátya tarkóján felállt a szőr.

– Másik tojásra lesz szükséged – súgta a fülébe a fiú.

Kátya nagyot sóhajtott; csak most vette észre, hogy visszatartotta a lélegzetét. Ez meg miről beszél? És ő meg mire számított, hogy mit fog a fülébe súgni? Aztán, ahogy a lány a combján megérezte a zsebében összetört tojások nedvességét, Pavlo előrehajolt, és arcon csókolta.

Ha a fiú nem tartotta volna szorosan, Kátya most megint összerogyott volna, bár ezt sosem ismerte volna el.

A fiú önelégült mosollyal hátralépett, és Kátya az egyetlen dolgot tette, ami az eszébe jutott. Pofon vágta.

– Mit képzelsz? – kérdezte egyszerre zavarodottan és dühtől fortyogva. Mégis mit képzel ez, hogy engedély nélkül megcsókolja?

A fiú még mindig mosolyogva megérintette arcán a vöröslő ujjnyomokat.

– Tőled is ilyesmit várok, Kátya. Gondolkozz el ezen. Bogozd ki az érzéseidet! Én már eldöntöttem, mit akarok. Majd szólj, ha te is rájöttél, mit akarsz.

Áthajolt a lány feje fölött, fogta a két tartalék tojást, és Kátya remegő kezébe nyomta.

A lány elvette a tojásokat, sarkon fordult, és egészen hazáig rohant, a testében jóleső bizsergéssel, ahogy a fiú érintésére gondolt.

Azóta újra és újra lejátszotta magában a jelenetet. Vajon a fiú mindent előre eltervezett? És mit akart azzal mondani, hogy ő eldöntötte, mit akar? És mit akar ő maga most, hogy a fiú tönkretette az eddigi barátságukat?

Bármi is történjék a jövőben, azt a csókot nem lehet meg nem történtté tenni.

– Kátya! Nem találtalak!

Pavlo mély hangjának hallatán libabőrös lett a karja. A fiú hosszú léptekkel igyekezett leküzdeni a köztük lévő távolságot, a mosolya már messziről ragyogott a félhomályban.

– Nem tudtam, hogy keresel.

Kátya pulzusa a fülében lüktetett, ahogy próbálta palástolni a testi reakcióját.

– Egy kis friss levegőre volt szükségem, hogy gondolkodni tudjak.

– Még mindig gondolkodsz? – nyúlt előre a fiú, és az ujjai köré tekert egy rakoncátlan fürtöt a lány hajából.

Kátya megdermedt, hirtelen nem tudta, mit csináljon. A gondolatai összekavarodtak, és egy zagyva szóáradat csúszott ki a száján.

– Ó, nem azon gondolkodtam. Az aratás járt a fejemben. Arra gondoltam, nem kellene-e…

Pavlo érdes tenyerébe fogta a lány arcát, és a szájára helyezte a hüvelykujját, ezzel elhallgattatva a céltalan fecsegést.

– Én semmi másra nem tudok gondolni, csak rád.

Ahogy a fiú a szájára szorította az ajkát, minden eltűnt körülötte, szorosan hozzásimult, és lábujjhegyre emelkedett, hogy még jobban beleolvadjon az ölelésbe.

Amikor Pavlo hátralépett, hogy a szemébe nézzen, Kátya mozdulatlanul állt, és tátott szájjal meredt a fiúra. Az arcára adott múlt heti csók összezavarta, de ez most segített elhatároznia magát. Képtelen volt tagadni a kettőjük között áradó érzéseket.

– Csak ennyi kell, Kátya? Egyetlen csóktól megnémul a legcserfesebb lány, akit ismerek? – nevetett Pavlo, miközben mézbarna haját lágyan borzolta a szél. – Ha ezt tudom, már sokkal régebben kipróbáltam volna. Milyen békésen telhetett volna az életem!

Kátya a tréfára bosszúból belebokszolt a karjába, és a fiú nevetgélve dörgölte a fájdalmas ütés helyét.

– Vannak dolgok, amelyek változnak, és vannak, amelyek ugyanazok maradnak. Minden alkalommal megütsz, amikor megcsókollak?

– Lehet – vonta meg a vállát somolyogva a lány. – Még nem döntöttem el. És csak mert hagytam, hogy megcsókolj, az még nem jelenti azt, hogy elfelejtheted, hogy egy csomó mindenben jobb vagyok nálad.

– Hogy is felejthetném el? Ettől vagy olyan vonzó.

Egy csapat fiatalember hahotázása szűrődött oda hozzájuk, és Kátya dühös lett, hogy megtörik a csodás pillanat varázsát.

– Sétáljunk egyet, távol a sokadalomtól – javasolta.

– Séta a csillagos égbolt alatt egy csinos lánnyal? Semmit nem csinálnék szívesebben – felelte Pavlo, és udvarias meghajlással felajánlotta karját a lánynak, aki nevetve belé karolt. Elindultak kifelé a faluból a békés estében, és ebben a pillanatban Kátya volt a legboldogabb ember a világon.

3

CASSIE

Wisconsin, 2004. május

Két nappal később a kis ház, melyet Cassie az utóbbi másfél évben az otthonának nevezett, tökéletesen kipakolva, kitakarítva várta, hogy lezárják. A csomagolásban sokat segített, hogy Cassie és Henry, mielőtt beköltöztek ideiglenes otthonukba, az összes nem feltétlenül szükséges holmit – golfütőket, ünnepi porcelán étkészletet, soha nem használt, nászajándékba kapott tárgyakat – elhelyezték egy raktárban.

– Felhívtam a tulajt, Cass. Mondtam neki, hogy a kulcsot majd a konyhaasztalon hagyjuk – kiáltott Anna, ahogy az utolsó doboz konyhafelszerelést cipelte kifelé a kocsijához.

– Felhívtad? És nem volt kifogása ellene, hogy csak így lelépek?

– Dehogy. Nagyon kedves embernek tűnt. Azt mondta, teljesen megérti. A hónap hátralevő részére természetesen nem tudja visszaadni a lakbért, de a letétet visszaküldi neked, mihelyt ellenőrizte, hogy a házban minden rendben van-e.

– Köszi – mondta Cassie, és miután az utolsó dobozt is beügyeskedte a kocsija hátuljába, lecsapta a csomagtartó ajtaját.

– Jól van. Add ide a kulcsot, majd én bezárok. Te csak ellenőrizd, hogy Birdie rendesen be van-e kötve – tartotta a kezét Anna.

Cassie nagy levegőt vett, kényszeredetten elmosolyodott, és szót fogadott, mert mindig ezt csinálta, amikor az anyja a kezébe vette a dolgok intézését. Amúgy sem akart még egyszer bemenni a házba. Semmi nem maradt ott, csak a szomorúság.

Cassie behajolt a hátsó üléshez.

– Szia, madárkám, készen állsz a nagy utazásra?

Birdie tágra nyílt szemekkel, izgatottan bólintott.

– Örülsz, hogy hazaköltözünk? – kérdezte Cassie.

Birdie ismét bólogatott.

– Azt hiszem, én is örülök. Ez egy új kezdet lesz mindkettőnknek. – Cassie becsatolta a kislány biztonsági övét. – De ezt el ne áruld a Nagyinak, jó? Nem akarom, hogy elbízza magát.

Birdie elmosolyodott, pufók arcocskája kipirult az izgalomtól, és Cassie egészen elgyengült. Mikor látta utoljára ezt az édes mosolyt? Mennyi mindenről maradt le Birdie az alatt az év alatt, míg ő a saját gyászában dagonyázott?

– Indulás! – kocogott le Anna a veranda lépcsőjén. – Én megyek elöl, te gyere utánam!

– Ez tisztára úgy hangzik, mint a normál ügymenet – mormogta magában Cassie, és becsusszant a kormány mögé.

Henry autóbalesete óta Cassie viszonya az autóvezetéshez teljesen átalakult. A férje hiába csinált mindent tökéletesen, hiába tartotta be az összes közlekedési szabályt, valaki más nem így tett, és annak a valakinek a hibája Henry életébe került. Hogyan tudja egy közlekedési baleset áldozatának hozzátartozója leküzdeni a rettegését az utazástól? A pszichiáterének számos javaslata volt a témában, de Cassie egyikkel sem értett egyet. Vezetés közben az ő túlélési stratégiája a hangos, vidám zene volt, miközben elfehéredő ujjakkal markolta a kormánykereket, és próbált minden idegszálával az útra figyelni. A háta egy pillanatra sem lazult el. Az ülés legszélén ült, ugrásra készen, felkészülve minden elképzelhető veszélyre.

Ez a fajta vezetés annyira kimerítő volt, hogy amikor csak tudta, elkerülte a kocsival való közlekedést. Birdie-vel gyalog sétáltak el a könyvtárba és az élelmiszerboltba, máshova meg úgyse nagyon jártak. Úgyhogy három óra múlva, amikor megálltak Bobby téglaháza előtt, Cassie háta sajgott, a feje majd szétrobbant, és a keze úgy cuppant le a kormánykerékről, mint a puhára főtt spagetti.

– Megjöttünk! – rikkantotta hátra vidáman Birdie-nek, merev nyakizmai és a váratlan költözéstől való rettegése ellenére. A kislány felhúzott szemöldökkel meredt rá, és Cassie elhúzta a száját. Kit próbál becsapni? Már egy ötéves is átlát rajta, és észreveszi, amikor csak tetteti a vidámságot.

Kinyitotta a kocsiajtót, és hagyta, hogy a hűvös levegő lehűtse az arcát. Ahogy a fejében csökkent a feszítő lüktetés, kiszállt a kocsiból, előre-hátra kinyújtogatta a kezét, próbálva ellazítani a testét.

Birdie kikötötte magát, kimászott a kocsiból, és már rohant is a bejárathoz. Cassie szívét elöntötte a melegség: a ház pontosan ugyanúgy festett, mint gyerekkorában. A homlokzati fal előtt hosszú virágágyások nyúltak el. Nyáron pünkösdirózsa, rézvirág, mályvarózsa és pillangóvirág pompázott bennük. Most tavasszal az évelők kicsinyke hajtásait nehéz volt egymástól megkülönböztetni, az üres foltok pedig egynyári beültetésre vártak. Az üres ágyások szíven ütötték Cassie-t, és hosszú idő óta először érezte a sürgető vágyat, hogy a puszta létezésen kívül valami mást is csináljon.

– Arra gondoltam, hogy gyorsan behurcolkodunk, aztán elmegyünk Bobbyért – lépett oda Anna Cassie mellé, és átölelte a lányát.

– Jól hangzik – felelte Cassie. – Akkor vigyük is az első fordulót.

Egy szempillantás alatt becipelték a dobozokat, a szükséges személyes holmikat az egyik vendégszoba sarkába tornyozták, a háztartási eszközöket pedig levitték az alagsorba. Kifelé menet Cassie megtorpant a nappali nyugati falát díszítő házi oltár előtt. Az ikonoknak kelet felé kell nézniük, mondta mindig Bobby, amikor Cassie kicsi volt. A falon két díszes ikon függött – az egyiken Jézus, a másikon Szűz Mária a gyermekkel –, a keretükre akasztva gazdagon hímzett rusnyik, hosszúkás kendő. A kendő két vége a keretek két oldalán lógott le, és egy-egy, virágokkal, szőlőindákkal és madarakkal körülvett, pirossal hímzett fa képét viselte. Az alattuk álló kis polcon néhány kisebb szentkép, egy imakönyv, megszentelt gyertyák, szenteltvíztartó és tömjéntartó kapott helyet. Bobby itt imádkozott mindennap.

Cassie nem tartotta magát különösebben vallásosnak, de az, hogy ez a házi oltár Bobbynak annyira fontos volt, Cassie számára is különlegessé tette a háznak ezt a sarkát. Az izgalom, amit a hirtelen költözés miatt érzett, egy csapásra szertefoszlott, ahogy Bobby eszébe jutott. Rájött, hogy itt akar lenni, és segíteni neki, és esélyt adni Birdie-nek, hogy jobban megismerje a dédnagyanyját.

– Bevinnéd ezt Bobby szobájába? – lépett be Anna a kertből egy összehajtogatott ruhákkal teli kosarat tartva a kezében. – Már régebben be akartam hozni, de elfelejtettem.

– Persze – vette át a kosarat Cassie, és bevitte a hálószobába a folyosó végén. A szobának Bobby-illata volt, és Cassie-t újra elöntötte a nosztalgia hulláma. Letette a ruháskosarat a takarosan bevetett ágyra, aztán felegyenesedve megállt, ahogy az éjjeliszekrényen nyitva felejtett könyvre esett a pillantása. Mintha úgy tette volna le valaki, hogy egy pillanat, és mindjárt visszajön. Leégett gyertyacsonk meredt elő a patinás gyertyatartóra rákérgesedett olvadt viaszhalomból, éles ellentétben a csendélet fölé tornyosuló nagy, modern lámpával.

Cassie közelebb hajolva látta, hogy a kötet elsárgult lapjain apró cirill betűs ukrán szavak sorakoznak, minden négyzetcentiméternyi helyet betöltve. Nem könyv volt. Napló.

Vigyázva felemelte a megviselt kötetet, és becsukta, ujjait végighúzva az ütött-kopott barna bőrkötésen. Lyukak és karcolások tarkították a bőrfelületet, hosszú, tartalmas életről regélve.

Történelem és újságírás szakos egyetemi hallgatóként Cassie éveken keresztül hiába próbálta meginterjúvolni Bobbyt különböző beadandó dolgozatok és kutatási projektek számára. A nagyanyja minden alkalommal visszautasította. A múlt elmúlt, Cassie. A jövőbe kell előretekinteni.

Egy leendő történész számára nem volt éppen hasznos tanács. Bobby kifogásai csak felszították Cassie kíváncsiságát a nagyanyja életével kapcsolatosan, és valahányszor lehetősége nyílt rá, újra próbálkozott. Végül aztán feladta. Bobby makacssága nem véletlenül volt a családi legendárium része. De ha most, ahogy az anyja mondja, Bobby elmerül a múlt emlékeiben, Cassie-nek muszáj megértenie, ha segíteni akar neki.

Cassie behunyta a szemét, és végighúzta a kezét a borítón. Melegség járta át, mintha érezte volna, ahogy életre kelnek a szavak, és elé varázsolják a naplóban leírt történeteket és eseményeket. A karja libabőrös lett, egészen beleborzongott.

– Cassie, kész vagy? – törte meg Anna hangja a varázst.

Kinyitotta a szemét.

– Máris megyek!

Cassie a melléhez szorította a naplót, és szomorúan felsóhajtott. Bárcsak ilyen könnyű lenne az egész! Fontolóra vette, hogy kicsempészi a naplót a szobájába, hogy alaposabban megnézegethesse, de egy ilyen személyes tárgy elvétele talán nem a legmegfelelőbb kezdete lenne Bobbyval közös új életüknek, különösen, ha Bobby keresni kezdené a naplót. Ráadásul, mivel ő maga sosem tanult ukránul, úgysem értene belőle egy kukkot sem. Visszatette a naplót az éjjeliszekrényre, egy utolsó vágyakozó pillantást vetve rá eltűnődött, vajon miféle válaszokat rejthet a kötet, aztán kiment a kocsihoz.

4

KÁTYA

Ukrajna, 1930. január

– Kik azok? – torpant meg az édesanyja földbe gyökerezett lábbal Kátya előtt, ahogy egy hideg téli estén kiléptek a templomból.

Kátya kikerülte az asszonyt, hogy jobban kilásson a falu piacterére. A kis teret boltok és lakóházak szegélyezték, itt állt a templom is, és a középső, üres területen álltak vásárnapokon az árusok standjai. A tér most üresen tátongott, kelet felől viszont egy kisebb csoportnyi ember és két teherautó közeledett. A karaván sötét színeivel és éles körvonalaival kirítt a havas falusi táj lágy szürkés-fehéres puhaságából.

– Tato? – nézett az apjára Kátya. A férfi a lány vállára tette a kezét, mialatt mögöttük az emberek kitódultak a templomból.

– Ugye mondtam, Viktor – mondta Ruszlan, még mielőtt Tato válaszolhatott volna. – Ezek Sztálin emberei.

A körülöttük álló tömeg halkan morajlott, Kátya körülbelül két tucat embert számolt össze, akik a teherautók előtt poroszkáltak. A levegőben szikrázott a feszültség, Kátya szorosabbra húzta magán a kabátot, mintha ezzel meg tudná magát védeni a feléjük közeledő ismeretlen fenyegetéstől.

Mire az ismeretlenek megálltak a téren, Pavlo, Fegyir és Kolja is Kátyáék mellé sorakozott. Pavlo biztatóan megszorította a lány karját. Az egyik férfi, aki Ivanov elvtársként, a falu párttitkáraként mutatkozott be a falusiaknak, fellépett az egyik teherkocsi platójára, és vékony cérnahangján szózatot intézett az egybegyűltekhez.

– Elvtársak! Úgy tűnik, épp jókor érkeztünk. Mindenki maradjon itt a gyűlésen, hogy kihirdethessük Sztálin elvtárs nagyszabású terveit a falutokkal kapcsolatban.

Ivanov elvtárs bemutatta a vele érkezett kis brigádot, akik a falu kolhozosításáért felelősek, a hírhedt Huszonötezrek seregéből, ahogy az Ukrajna-szerte bevetett mintegy huszonötezer oroszul beszélő önkéntes agitátort nevezték.

– Rázzátok le magatokról a kapitalizmus igáját, és válasszátok a jobb életet! Ha összeadjuk a közösbe az erőforrásainkat, és együtt munkálkodunk, a gazdaság virágozni fog!

Kátyában felmerültek kétségek, hogy a fényes cipős, városi öltözékű, sápatag képű alak vajon mennyit konyíthat a mezőgazdasághoz, de ez nem akadályozta meg a fickót, hogy folytassa a sipítozást.

Mialatt Ivanov kifejtette, hogy miért lesz jó, ha mindenki beviszi a kolhozba a jószágait és a földjét, Kátya figyelte, ahogy az egyik agitátor színes plakátot szegez a templom ajtajára, melyen mosolygó férfi- és nőalak állt egy traktor mellett. A plakát szövege így szólt:

Dolgozz vidáman, és a jó termés nem marad el tavasszal, nyáron, ősszel és télen!

Hirtelen Prokip Gura ütközött neki Kátyának, átható alkoholszagot árasztva maga körül, ahogy a tömegen átnyomakodva Ivanov elvtárs felé igyekezett.

– Úgy tűnik, egyesek lelkesen csatlakoznak – jegyezte meg Kátya, ahogy Prokip a plakát felé mutogatva büszkén döngette a mellkasát.

– Egyesek eszetlen ostobák – felelte Pavlo.

Fegyir közelebb hajolt hozzájuk, és az aktivisták egy kisebb csoportja felé biccentett.

– Odanézzetek, azok meg valamit felírogatnak.

Az agitátorok ceruzája sisteregve száguldott a papíron, ahogy végigjárták a kis térről elágazó utcákat, és szemügyre vették a közeli házakat. Az egyik férfi még Krevcsukék házának az odalát is megkopogtatta. Odaszólt egy másik aktivistának, aztán lekörmölt valamit a papírjára.

– Vajon mit írnak? – töprengett Kátya.

– Talán, hogy kié a legnagyobb ház – csóválta a fejét megvetően Fegyir. – Valahol nekik is lakniuk kell, nem igaz?

Kátya szeme elkerekedett. Szerette volna megmarkolni Pavlo erős kezét, erőt meríteni belőle, de a fiú szorosan a teste mellett lógatta ökölbe szorított kezeit.

*  *  *

Ahogy aznap este hazafelé gyalogoltak, Kátya képtelen volt magában tartani a kérdéseit.

– De hát ennek semmi értelme. Miért adná fel bárki is a függetlenségét?

– Sztálin mindenhol erőlteti a kolhozosítást – válaszolta Tato. – Csak idő kérdése volt, hogy a kommunisták mikor érkeznek meg a mi falunkba is. Sztálin azt hiszi, hogy ha központilag szervezik meg a munkát a földeken, akkor nagyobb lesz a hozam. A Szovjetunió akarja learatni annak a gyümölcsét, amit mi vetettünk – csóválta a fejét megvetően. – Mindig ugyanaz a nóta, évszázadok óta. Mindenki Ukrajna termékeny földjére ácsingózik, senki nem hagyja, hogy az ukránoké legyen.

– De hát azt mondtad, ez csak pletyka! – mondta felháborodottan Kátya, aki úgy érezte, valami eltört benne az apja árulása miatt. – Most meg azt mondod, csak idő kérdése volt?

– Nem akartam, hogy aggódj – mondta Tato, lassítva a léptein, hogy a lánya mellé kerüljön. – És reméltem, hogy nem jönnek el idáig. Imádkoztam.

– Na, sok haszna volt – jegyezte meg Kátya, mérgesen odébb rúgva egy kavicsot az utcán, azt kívánva, bár fejbe rúghatná vele Ivanov elvtársat.

– Katerina Viktorivna Sevcsenko! – mordult rá az édesanyja. – Ne gúnyold az imát, se az édesapádat!

Kátyát mindig csak akkor szólította teljes nevén az anyja, amikor leszidta. A lány elpirult, ahogy az orra alatt mormogva bocsánatot kért.

– Ez az egész nevetséges – csóválta a fejét Fegyir.

– Az lehet, de ezek az agitátorok őszintén hisznek az egész tervben.

Az apja hangjából kiszűrődő aggodalomtól Kátyának végigfutott a hátán a hideg a fagyos téli éjszakában.

– Attól, hogy hisznek benne, még nem lesz igazuk – mondta Pavlo. Hozzáérintette a kezét Kátyáéhoz, és ott tartotta, szorosan a lány kézfeje mellett. Kátya újra összeborzongott, de ezúttal nem a hidegtől vagy a félelemtől.

– Ez így van – helyeselt Tato. – Ezeknek sose volt saját földjük, sose gazdálkodtak a saját birtokukon. Nem ismerik az érzést, hogy milyen, amikor az ember learatja a termését annak, amit vetett és gondozott, milyen, amikor az ember eteti a családját, elveti az őszről félretett vetőmagot, hogy tavasszal újrakezdje az egészet. – Tato kitárt karral az őket körbevevő szántóföldekre mutatott. – Ez az, ami gazdákká tesz minket.

– Így van – biccentett rá Kátya anyja, és Tato vállára tette a kezét. – Miért mondanánk le erről?

– Nem fogunk lemondani róla! – jelentette ki Kátya ellentmondást nem tűrő hangon.

*  *  *

Másnap reggel, ahogy Kátya fejés közben nekidőlt a tehén meleg horpaszának, síró gyerekhang törte meg a vödörbe fröccsenő tej hangjának hipnotikus ritmusát. A lány felkapta a vödröt, nehogy az állat felrúgja, és kikukkantott az istállóból. Az apja odakint állt az utca felé eső kerítésnél, és Polina Krevcsukkal beszélgetett. Az asszony mögött egy húzós kézikocsin, néhány ruhadarab tetején ott kuporogtak Krevcsukék kisgyerekei.

Kátya épp időben ért ki, hogy hallja, amint Polina azt mondja:

– Berontottak az éjszaka közepén, és letartóztatták a férjemet. Azt mondták, kulák, és a házat lefoglalják a pártközpont céljára – szorította össze a száját, próbálva visszatartani a zokogást.

Kátyának eszébe jutott Fegyir megjegyzése a nagyobb házakat mustrálgató aktivistákról, és ahogy az egyikük ellenőrizte, hogy Krevcsukék házának milyen állapotban vannak a falai. Ők voltak az egyik legtehetősebb család a faluban, a házuk nagyobb és szebb volt, mint a legtöbb másik családé.

– És mit mondtak, hova menjenek? – kérdezte Tato.

– Azt mondták, hogy azonnal el kell hagynom a falut, ha nem akarom, hogy minket is letartóztassanak. Elmegyek, hátha a bátyámék befogadnak minket.

– És mi lett az állataikkal? Az ingóságaikkal? Magukkal vihettek valamit?

– Csak néhány ruhadarabot hozhattunk magunkkal – szipogta Polina.

– És mennyi ideig fogják bent tartani a férjét? – kérdezte Kátya.

A nő nagyot nyelve tartotta vissza a kitörni készülő sírást.

– Nem tudom.

Kátya próbált találni valami vigasztalót, amit mondhatna, de aztán csak átölelte Polinát, aki a tenyerébe temetve arcát kétségbeesetten zokogott.

Kátya édesanyja kihozott egy asztalkendőbe bugyolált kenyeret.

– Tessék, Polina, fogd. Nem sok, de amíg odaértek, elég lesz.

– Köszönöm – húzta ki magát Polina, és kifújta az orrát. – Indulnunk kell. Biztonságba kell helyeznem a gyerekeket, mielőtt este lesz.

Ahogy távolodtak, a legkisebb gyerek újra sírva fakadt.

– Hol a Tatóm? A Tatót akarom!

Kátya ökölbe szorította a kezét.

– Ez nem igazság. Hogy dobhatják ki őket a saját házukból?

– Most ne kérdezősködj, Kátya! – mondta az apja, akinek a szeme alá sötét karikákat rajzolt a kialvatlanság és az aggodalom. – Gyere, be kell fejezni a munkát.

*  *  *

Aznap este a soron következő gyűlésen Kátya megtudta, hogy további négy férfit letartóztattak az éjjel, és azok feleségeit és gyerekeit is kitették a házaikból. Valamennyien Krevcsukékhoz hasonlóan tehetős gazdák voltak, a falu tiszteletre méltó lakosai.

Kátya nézte a templomban összegyűlt tömeget. Az aktivisták körbejártak, az emberek beszélgettek, nevetgéltek, de néhányan odaballagtak a hosszú asztalhoz, és felíratták a nevüket a Párt listájára.

– Látod, vannak, akik feliratkoznak – mondta Kátya.

Pavlo legyintett.

– Csak a gyengék. Akik önállóan kudarcot vallottak, és most azt remélik, hogy a kolhoz majd gondoskodik róluk.

Fegyir gúnyosan felkacagott.

– Azt nem hinném – biccentett a szónokok felé. – Ezek szerintem még életükben nem jártak a városon kívül, soha be nem tették a lábukat egy gazdaságba. Tegnap hallottam, ahogy az egyik birkának nézett egy kecskét.

– Láttad, hogy Prokip már tagja az egyik aktivista brigádnak? – kérdezte Pavlo. – A falu iszákos bolondja akarja megmondani, hogy hogyan műveljük a földjeinket. Ez hihetetlen!

Egy női agitátor lépkedett el mellettük, és Kátya kezébe nyomott egy cédulát.

– Gyere, lépj be a Komszomolba! Hagyd hátra a régi világot, lépj át velünk egy új korszakba!

Pavlo Kátya válla fölött sandított a lány kezében tartott képre, melyen két lelkes fiatal integetett Sztálin elvtársnak.

– A Kommunista Ifjúsági Szervezetnek szüksége van Rád! Sztálin számít Rád! – olvasta Kátya hangosan. Elkapta Pavlo pillantását. – Eszünk ágában sincs belépni.

– Persze, hogy nincs – mondta Pavlo összeszűkült szemmel, kivette a lány kezéből a papírt, és gombóccá gyűrte.

A faluban mindenütt felbukkantak a kulákellenes plakátok és az úttörők közé és a Komszomolba való belépésre buzdító feliratok.

Ifjú Úttörők! Ti is harcoljatok a munkásosztály céljaiért!

Töröljük el a kulákok elnyomó osztályát!

Semmisítsük meg a kulákokat! A kolhozosítás esküdt ellenségeit!

A gyűlések alatt a dagályos szónoklatok hallgatásába belefáradt Kátya a plakátokat nézegette, de sehogy sem tudott rájönni, hogy mi értelme az egésznek. Mi a baj az eddigi életükkel? Szeretett az apja mellett dolgozni a szántóföldön, és gondoskodni az állataikról. Élvezte, amikor az anyjával a veteményesben tevékenykedtek, és szívesen segített, amikor betakarították a termést, hogy egész évben legyen ennivalójuk. Miért kellene ebben bármit is megváltoztatni?

Ahogy teltek a napok, és folytatódtak a gyűlések, a pártgyűlések céljára elkobzott templom egyre felismerhetetlenebbé vált. A szent ikonokat eltávolították, helyettük vörös zászlókat és a kolhozosítás és a kommunizmus áldásait hirdető feliratokat aggattak a falakra. A falu legtöbb lakója bizalmas körben továbbra is gúnyolódott a kolhoz ötletén, de a kommunisták sorai lassacskán megteltek a szegényebb, csalódott parasztokkal, akik elhitték a kulákellenes propagandát.

A kulákok elleni lázadás volt az agitátorok legfőbb csatakiáltása, és Ivanov elvtárs egyre szította a tüzet.

– Időtlen idők óta robotoltok a kulákoknak, miközben az övék volt a haszon! Ott terpeszkednek a fényűző házaikban, és csak kizsákmányolnak titeket! Ennek vége! Itt az idő, hogy elvegyétek, ami jár nektek!

– Újabban már mindenki kuláknak számít, aki sikeresen gazdálkodik? – morgott a bajusza alatt Fegyir. – Bárki, aki megengedheti magának, hogy aratáskor megfizesse a segítséget, vagy egynél több tehene van? Sztálinnak ennyi elég ahhoz, hogy gazdag parasztnak titulálja őket?

De mióta az egyik éjszaka az OGPU, Sztálin titkosrendőrsége is megérkezett a faluba, Fegyir visszafogta a kirohanásait. Olajzöld zubbonyaikban könyörtelen tekintettel fürkészték a tömeget bármilyen összejövetel során, hogy a tiszteletlenség vagy a lázadás legkisebb jelét is felfedezzék, és a megfélemlítés működött. Senki nem akarta magára felhívni a figyelmüket, és a letartóztatást kockáztatni.

– Sztálin úgy döntött, hogy Ukrajnában el kell törölni a társadalmi osztályokat, hogy sikerre vigyék a kolhozosítást – mondta Tato suttogva.

– De hogy tudják ezt megtenni? – kérdezte Kátya a körmét rágva, ahogy egy üveges tekintetű OGPU-s tiszt pillantása végigvonult rajta.

Senki nem felelt a kérdésére, a teremben Ivanov elvtárs hangja dübörögve visszhangzott:

– Le a kulákokkal! Le a kulákokkal!

– Szembe kell szállnunk velük – mondta Fegyir. A fiú lábujjhegyen egyensúlyozott, türelmetlenül, ugrásra készen.

Kátya érezte a Pavlóból áradó feszültséget, ahogy a fiú magragadta Fegyir vállát.

– Ne csinálj ostobaságot! Ennek most nincs itt az ideje. Az OGPU-sok figyelnek minket.

Fegyir lerázta magáról Pavlo kezét.

– Soha nincs itt az ideje. Ezt képtelen vagyok tovább hallgatni. És neked se kellene!

Fegyir a kezével tölcsért formált a szája köré, és elkiáltotta magát.

– Fogjátok a kommunista ötleteiteket, és tűnjetek el innen! Nem kérünk belőletek!

A tömeg döbbenten hördült fel. Ivanov elvtársnak a mondat közepén a torkán akadt a szó, leesett állal fordult meg, és Fegyirre meredt. Hátralépett, és valamit odasúgott a mellette álló nőnek. A tömeg bizonytalanul várta, hogy Fegyir folytassa, de Kolja és Pavlo karon ragadták, és kirángatták a fiút a templomból, mielőtt még újra szóhoz jutott volna.

Tato aggodalmasan felsóhajtott.

– Ez nagy bolondság volt.

*  *  *

Bár Kátya és Pavlo mindketten saját édesanyjuk megbízásából jártak a piacon, örültek a hazafelé menet együtt töltött időnek. Az utat szegélyező fák csupasz ágain kitartó, makacs levelek zörögtek szárazon a hűvös szélben. Kátya megborzongott, és a nap felé fordította az arcát, hátha neki is jut valami a melegéből.

– Hol az a rengeteg fényűző kulák palota, amiről az agitátorok beszélnek? – mondta. – Én nem sok embert ismerek, akinek olyan van.

Pavlo elhúzta a száját.

– Ezeknek már egy bádogtető is fényűzés, vagy ha hozzáépítesz még egy szobát a házadhoz. Az ő mércéjükkel, ha nem vagy szegény, mint a templom egere, akkor kulák vagy, és kész.

Ahogy odaértek az útelágazáshoz, Pavlo megragadta a lány kezét.