Áfra János

Kitakart anyám

– részlet –

KALLIGRAM

© Áfra János, 2025
ISBN 978 963 468 563 0

Ha elmondod, felébresztelek

Folyamok fakadnak koponyavarraton,

sós szájból szó, sivatag ébred,

megcsikordulnak a varjak szárnyai,

leomlik ég, beszakad tekintet.

Mi kúszik át két kiapadt szemüregen?

Ki hallgat bagolysírást a sötétben?

És ha elnyel engem is ez a súlyos síkság,

hordanak-e ide földet és fényeket?

Te fejben érlelt régi fejszecsattogás,

nyílásokon elszivárgott émelyítő gáz,

elsodort fáradtság és megfolyt forma,

nem halkul visszhangod belém szakadva.

Ti burjánzó gombák, baktériummiriád,

szervekből felcseperedett ezernyi rovar

és a rajtuk lakmározó világtalan vakondok,

engedjétek ki magatokból az anyagot,

hogy mi rég volt, hadd szerveződjön vissza

a lassan tisztuló ölbe, deres csontokra.

Ami megfakult, elfeketedett, kikopott,

most lüktessen a virradatban újra.

Könyv már becsukva, elrakva feszület,

jusson levegőhöz a néma döbbenet,

elásott anyám, kelj fel, és mondd el,

mi legyen, jósold meg újra az életem.

Előhívás

Egy ifjú a Szűzanyához

Ó, vérgyöngytiszta Mária, ékes rózsa,

ki tündökölsz a kígyó nyakába taposva,

töviseid által élet fakad ősanyánk, Éva

keserédes emlékébe, és megtelik kelyhe.

A legmagasabb oltalmában a te méhed,

amelynek hála a halál örökségét feltörted,

belőled bimbózzon ki most a mi óhajunk,

oszd meg öledből az örök fényességet.

Meleg anyamelleiden apadjon el

a mi gyarló vágyunk, ó, szent gyógyerő,

te adsz írt az emberélet sebére,

az egyetlen igaz ige tebelőled tör elő.

De imádkozhat-e Isten az anyjához?

Vajon szólt volna hozzád e földről

emberi nyelven, ha előbb virágzol el,

mint a testesült lelkek pásztora?

A lehetséges életek topográfiája

Tévedés volt, de te türelmesen vártad,

hogy a kérdések után elérjen a csend,

ezért történhetett, hogy rendre egy-két

méterrel hátrébb találtál rá önmagadra

ahhoz képest, ahol lenned kellett volna,

de ezt a kellt mégis ki mondja meg,

ugyan hol nyúl érted kéz, ha lemaradsz,

és elidőzve a hamuszürke nyugalomban

ki simogat meg tévedhetetlen arcokat,

ki vallja be, hogy ami volt, az épp elég?

Negatív

Egy ifjú Ixchelhez

Ó, Ixchel, te vagy az élet és a halál ura,

aki a testi szeretetet és gyermekeinket adja,

támasza embernek és minden élőlénynek,

bábáktól szól hozzád vajúdáskor ének.

Kaktuszok szép úrnője, fenséges csatorna,

aki tengerből lett, és égből van otthona,

te hozod el türkiz vizeid az áradások helyén,

és megtisztítod poros arcunk esők idején.

Ó, Ixchel, te vagy a hold, az éjt betöltő tanú,

tükrödben tündököl aranyhajú Kinich Ahau,

miattad talál a földön nő és férfi egymásra,

hogy az ősöket a kezek kötelékébe zárja.

Betegek gyógyítója, a mélység tégelyéből

az égi szférákba törő világfa ágai közül őrzöl

bennünket, s amikor égnek fent a csillagok,

ránk minden ékkő a te szőttesedről ragyog.

Ó, Ixchel, te vagy a bölcs, nagylelkű istenanya,

hozzád imádkozom, hogy ha sarkam kígyó marja,

csak segíts át a menny felé vezető út próbáján,

és hálaimám hajtást hoz neked a világfakoronán.

Tart-enged

Miután megkaptam

a gyerekkori fotóim

alapján készült rajzok

homályos reprodukcióit,

amelyeken együtt mutatkozunk te és én,

a képek hátborzongató másolatait,

amelyeken még mindig boldogok vagyunk,

ráismertem sosem volt önmagamra.

Elaludva aztán egy idegen erő,

amelyet egyesek istennek,

mások másképp neveznek,

fekete alakokat vágott ki a fény-

képeimből, és láthatatlan kezével

mozgatni kezdte a tárgyakat.

Próbáltam mindent

a helyére ragasztani,

de rám zárta az ajtót,

megtagadta, hogy a fele-

ségemmel egy helyen maradjak.

Felriadva nem tudtam kihez odafordulni,

mert aki ott rekedt a túloldalon,

éppen a gyerekszobában aludt

újszülött unokáddal,

és én képtelen voltam

az első mozdulatra,

hogy a sötétet kibillentve

elinduljak hozzájuk,

átadtam magam

inkább neki.

Keresőakna

Egy ifjú Démétérhez

Gyertek e szélesfátylú mezsgyén zengeni, Múzsák,

hol zöldellő szép Démétér hallgat el érzőn,

mint amikor szentélyt kért dühből gyásza helyéül

város végén oltárral, hol a dombra visz ösvény,

s ő ott várt, míg lánya a mélyből hozta a békét.

Úrnő vagy, tavasz és ősz asszonya, nőbeteg isten,

hozz ránk termést, tisztult törvényt, jó vizet, áldást,

hozzád szólva, te bőség, ó, sikerüljön a szántás.

Válladhoz száll, sáfrányként leng fürtöd a szélben,

hogyha beérik, kötheti ember mind a kalászunk,

egyre növeszd azt, dús, buja, fejlődésre tanító,

és a szegény föld is teljen meg drága virággal.

Fájdalmaktól tündöklő, révült szemed enyhítsd,

oldozd fel földed, hisz lányodat újra elérted,

illatos bőrű, hűs kezeidből szórj finom búzát.

Boldog a földön, lent és fent, aki tudja a titkot,

mit föltártál szent szertartás áldozatában,

s erről nem szól hű isten, sem földi halandó.

Gyertek e szélesfátylú mezsgyén zengeni, Múzsák,

hol zöldellő szép Démétér énekel érzőn.

Várakozás ellenfényben

Számolni akarom

a falu szélén sétáló teheneket,

érteni patáik rejtjelét,

érinteni talpammal földed,

majd magasabbról

a forró ég felé tekingetve

komótosan haladni

előre terhet húzó lovak

trappoló kórusával,

aztán odakiáltani, gyí-haj,

hogy meglóduljunk

a távolban lebegő tükör irányába,

amelyet nem érhetünk el.

Bárcsak egy szalmabálán

tétlenkedve figyelhetném

a felhők foszlását,

talán megint úgy érezném,

én irányítom a lebegést,

a párolgás fizikáját,

hogy a dolgok haladás-tűnését

csak akarni kell, ha hiszed.

Vagy színről színre láthatnám,

ahogy a szántásra befogott

ökrök izomzata előre mozdít

terheket, amint a darvak

a Hortobágy határában vesznek

lendületet, de leginkább az ostor-

pattogást, ahogy a szemed

majdnem kivered.

Ha kezedbe is került

az eszköz, te ügyesebb lehettél,

így hát hiába használom

a múlt cafatjainak össze-

foldozásához fakó emlékeim.

Így szépült meg idővel

fiad fejében a közmű-

mentes házikó, ahol felnőttél,

így lágyul el a falu határa,

így nő hegy az alföldi tájra

és cérnaszálon lóg a nap.

Nem kerülök hozzád közelebb,

ha odagondollak. Te más-

képp ültél az árnyékszéken,

a kútról hozott tiszta vízben

másféle gondolatokkal mostad

meg kezed, mert a város

nem volt, csak ígéret neked.

Sokat vártál tőle, de aztán

kegyesebb lett a gyerekkor

szerény élénksége.

Tanultam a történetedből,

elhiheted, én már nem akarok

ettől a szokottnál boldogabb

élettől semmi fölöslegeset.

Csak nézhetnék még egy-

szer abba a kútba, amibe majd-

nem beleestél, hogy meg-

ments a születéstől,

hadd lehessek

a legkevesebb.

Csak volna még meg

az a kút, ha volt egyáltalán,

és vezetne valahová,

mondjuk a várakozáson túlra,

ahonnan nem szorul ki

a napfény.

Sötétkamra

Egy ifjú Dévakíhoz

Végtelen és finom prakriti, aki Brahmát

méhében hordva az eget egységgé zengeti,

te minden dolgok misztikus szintézise, engedj

türelmedbe, Dévakí. Te vagy az anyák védelmezője,

aki várni tanult hercegnőként bebörtönözve,

amíg féltestvéred, démontól született Kansza,

egy jóslattól rettegve méhed gyümölcseit

sorban eltiporta, hogy nehogy odavesszen

apádtól elbitorlott trónja. Készenlétben várt

a nyolcadikra, de kicsúszott kezei közül az újszülött,

égbe emelkedő Krisna, az anyagi világ hordozója,

akiben Visnu testesült meg, hogy ne csak a szíveket

lakja. Te öröktől való, lényegedben mindent össze-

tartó, magad vagy a teremtéssel azonos áldozat,

arani, a dörzsölt gally, amely a világot égni engedi.

Te vagy az isteneket szülő, megtestesült Aditi,

a fény, amely a hajnalt és az alkonyt élteti.

Te vagy az alázat, a bölcsesség anyja, a vágy,

amelyből megszülethet a szeretet magja.

A tudás türelme vagy, te fáradhatatlan szó-

forgatag, adj erőt, hogy az legyek,

aki vagyok, fogadj fiadnak.

Az ígéret

Miért ne örülnél, zöldell a fák lombja,

a kút frissítő vizét édesanyád hozza,

az úton lassan ballagó tehenek,

egy szürke felleg szárnyai meszelt falra

vetülnek. Miért ne örülnél, csibék

a keltetőben, kapar a kakas torka,

de aztán nyisszan, és nem te bontod le,

mégis terem finom húsleves az asztalra,

a legjobb falatokból is jut neked,

szopogathatod a fejet. Miért ne örülnél,

van heverő a hűvös nyárikonyhában,

ledőlhetsz, van szép szó, gyarapodhatsz,

van ölelés, megnyugodhatsz, van otthon,

és ha akarod, van meleg, a finom cukor

zsíros kenyérre pereg. Miért ne örülnél,

van templom, van imádkozni két kezed,

és ha anyád mondja, még Isten is lehet.

Miért ne örülnél, amikor a nővéreid

játékból késő estig a kertben felejtenek,

és te megtalálod a legjobb rejtekhelyet.

Miért ne örülnél, ha kapun túlra rántanak

árokszéli színek, van értelme tévelyegni,

felfedezőutaddal a többieket bünteted.

Miért ne örülnél, ha aztán a szalmaágyba

merülve befejezetlen képről álmodsz,

rajta fehér ruhába csavarodó férj, gyerek,

ülnek egy asztalnál, kakastaréjos fejek.

Másnap reggel apád kaszáján nyári

fény csillan, hogy szóra bírja a füvet,

ahol tegnap még nézelődve feküdtél,

anyám, mint halhatatlan kisgyerek,

és hitted, minden jónak ígérkezik.

Gyűjtőlencse

Egy ifjú Hathorhoz

Szíriusz ereje, csillagok királynője,

te, aki egy vagy, a sokaság vezetője,

reped hegy, elered égkőzuhatag,

ahogy a horizont hirtelen felhasad,

hogy türkizben mutathasd magad,

barlangjaid a föld övén megnyílnak,

te egyetlen aranyboltozat, hasíts fényutat,

hogy a föld régi urai közé bocsátva

az anyák benned feloldódhassanak,

te égi-földi tárgyakat összefogó bárka,

méhek méhe, magot magába fogó fa,

születés tere, pusztulás burka,

benned megújul Hórusz igazsága,

hegyezd hát tehénfüleid, halld fiad

szavát, és nyisd kapuvá napkorong-

koronád, fogadd be, aki jön, akit vakká

tehetnél, hadd térjen meg hozzád,

mert utat mutat feléd szépen daloló fiad,

Ihi, aki csörgetve borzongató szisz-

trumod, kitűzött tollaid meglebegteti,

és a nyakadat védő kobrát nyugtatja, ékkő-

szarvad a semmi membránjára szegezd,

hisz benned a békesség kelyhe lebeg,

otthonná válsz, anyám, ha érkezek.

Az áradó várakozás

Szólalj meg, anyám, szólalj már meg,

mondd el, kérlek, ki pucolja tisztára

a mindenséget? Hogy lehetsz még,

ha nincs többé halk szavad, se őrlődésed,

és ki veszi át a halogatást tőled?

Nem maradt utánad szorongás, sem sóhaj,

semmi félszeg, csontjaidon mostanra

nem találni nyerset. De ki volnál akkor,

ha hallasz? Mondd legalább azt,

ejte, ejte, hadd merüljek el hullámaid

legmélyére. Nem tudom, rész vagy-e még,

netán átérzed már azt az egészet,

amiből felbugyog mondat, előszivárog az élet,

majd visszazuhog, ha azt akarod,

mert ez a te nem hadakozik érted,

és senki másért sem, csak hagyja

örvényleni a feketeséget. Most kéne

felismerni téged, és hogy miképp

vált javamra egy-egy tévedésed,

de vajon érdemes-e imádkozni ott,

ahol rád immár senki nem talál?

Érezni a verítéket egy régi ház falán,

amelyen, mint hűlt bőrön, tátonganak

a zsíros repedések. Már megint, ezzel is,

csak elkések. Kések, kivágott, lelógó

részek lengedeznek, de valahol a kertben

biztosan rejlik még egy fészek, amiben ki-

pihenhetné magát az a faragatlan gyermek,

akit neked kellett volna felnevelned.

Ott, az a madár is hány meg hány vihar-

verte fáról, földre esett ágból

hordta össze otthonát, mire egész lett?

Te avarban enyésző talány,

tőled örökölt őszes szavaim szétperegnek.

Ne várj rám, te énekelj, anyám,

amíg süllyed part és terítő szakad

a természet telített asztalán.

Bár aligha lehet egy nagy halász

hálójában az otthonunk, hiszen nem hal,

hanem maga a tenger vagyunk.

A nyirkos létezésért nem jár ki hála.

Ha nekem nem is válaszolhatsz,

beszélj azzal a nagy titokkal,

akihez alig ér fel a halandók tátogása,

és add hírül e régi-új önmagadnak:

félkészen, de itt vagyok és várok.

Honvágytalanul, néma emlékekkel

figyelem gyászban érlelt tündöklésed.

Nem haragszom, sőt, te bocsáss meg,

kérlek, hiszen miattam az anyaság

súlyát fél életen át kellett cipelned.

Búcsúajándékul azt azért elárulhatnád,

mit tegyek, miután lefeküdtem végleg,

és felkeltem végtelenül tebenned.

A szerző hálával tartozik édesanyjának, özv. Áfra Jánosnénak (született: Krausz Margit), aki életet adott neki és szabad utat, köszönetet mond feleségének, Béres-Áfra Zsuzsának, fotós szerkesztőjének, Vigh Leventének, továbbá alkotótársainak, a családi archívumból származó analóg felvételeket festményekként átértelmező Balogh Kristóf Józsefnek és grafitrajzok formájában adaptáló Imreh Sándor Menetmennek.

TARTALOM

Ha elmondod, felébresztelek

Előhívás

Egy ifjú a Szűzanyához

A hibátlan arc

Légsötét

Szét, ami szól

Attól, hogy késtünk

Egy rovar lábai

Rossz gyerek

Kályha és lefolyó

Félreértett tisztaság

Valaki topog az ajtóban

A lehetséges életek topográfiája

Negatív

Egy ifjú Ixchelhez

Volt, lehet, lesz

Kivezetés a dolgok birodalmából

És akkor kivágódik az ajtó

A te bizonyságod

Tágul, szűköl

Ars oblivionalis

Heg

Hullámmoraj

Szervezetlen kérdések kórusa

Tart-enged

Keresőakna

Egy ifjú Démétérhez

Teremtés helyett

Szétszerelt album

Ragyogás

Ahogy kavics kút aljára

Védőima önmagam ellen

Zokogó majom

Egy régész tekintetével

Visszhangzik hasából

A munka öröme

Anyám 1972-es emlékkönyvéből

Várakozás ellenfényben

Sötétkamra

Egy ifjú Dévakíhoz

Memóriafal

Aki visszatér, mert már nem szorul védelemre

Anyám egy nyári reggel

Milyen hit, miféle tartalékok

Látlak a hegyoldalban

Anyám neve a nyilas jegy uralma alatt

Felhő, szakadás

Hipochondria tanításai

Visszanyert semmiség

Az ígéret

Gyűjtőlencse

Egy ifjú Hathorhoz

Rendeltetés szerint

Megtisztulás és más elszalasztott lehetőségek

Az ég szülte gyermek

Hallgatásmag

Termésidő

Áttörve hullámon, ködön

H…

Nem a hangszer, hanem a hang

Ki elveszi a bűnöket

Az áradó várakozás

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2025.
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Mészáros Sándor
Felelős szerkesztő Tóth Ramóna Mirtill
Szerkesztette Vigh Levente
Korrektúra Rácz Ágnes Éda
Borítókép Balogh Kristóf József, Kitakart anyám, 2025, akril, vászon, 50 × 70 cm.
Grafikák Imreh Sándor Menetmen, Kitakart anyám I‑XXVI, 2025, grafit, papír, változó méret.
Borító Hrapka Tibor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Kalligram e-könyvek

ISBN 978 963 468 563 0

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL